Poul-Henrik Trampe

Han

Lindhardt og Ringhof

Han

Copyright © 1981, 2016 Poul-Henrik Trampe og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711583425

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Kapitel 1

Pludselig er man ædru igen. Og føler sig skyldig.

Pigen ved jeg ikke andet om end at hun hedder Denise, og det er sikkert også løgn, for hun er flamlænder, og det kan hun ikke løbe fra selv om hun taler både et hæderligt fransk og et næsten udmærket engelsk. Bedre end mit eget, i hvert fald.

Hun har bitte små bryster. Duval må have misforstået mig. Jeg er helt sikker på, at jeg sagde Store Bryster til ham.

Hun har en lille guldlænke om venstre ankel, ellers ikke noget. Medmindre man kan kalde en tatovering for noget. Hun har en rose tatoveret på skulderen, samme sted som vi andre har vores calmettevaccination.

Måske er hun også vaccineret der. Måske er rosen der for at skjule vaccinationsstedet.

Men hvad ved man om, hvordan belgiere bliver vaccineret. Hvis hun da er belgier. Hun kan lige så godt være hollænder, Denise.

Jeg kan ikke.

Jeg ved det fuldstændig sikkert, jeg kan ikke. Jeg troede jeg kunne, men jeg kan ikke, og det er ikke noget jeg tror, det er noget jeg ved. Uanset hvad hun gør ved mig, om hun sutter, hiver, trækker, gnubber, gnider.

I virkeligheden er det nok min egen viden der gør, at jeg ikke kan. En ond cirkel, en mental kortslutning. Jeg ved, at jeg ikke kan, og derfor kan jeg ikke. Hvis jeg ikke var så sikker på min manglende evne, så kunne jeg måske.

Ædru igen. Satans. Og skyldig, selv om der teknisk set ikke er noget at føle sig skyldig over.

Nu ligger hun der. Denise, og ved ikke hvad hun skal foretage sig. Om hun skal lade mig samle kræfter, eller om hun skal gå til angreb med det samme. Noget for pengene skal jeg jo have, selv om det er Duval der betaler.

Havde det mon gjort nogen forskel, hvis hun havde haft de store bryster, som jeg er helt sikker på, jeg bestilte? Nok ikke. Jeg var sikkert blevet ædru med et brag under alle omstændigheder.

Og hvis jeg havde været så solidt beruset, at jeg simpelt hen ikke kunne blive ædru på denne måde, så havde jeg heller ikke kunnet. Så var jeg faldet i søvn så snart jeg lå ned.

Hun smiler, Denise. Hun har en pæn hud, meget lidt make-up, bortset fra øjnene. Pæne tænder, rene, hvide, regelmæssige, lidt små måske, korte. Pæn, pæn. Hud, hænder, fødder, talje, lår, lægge, maveskind. Og hun smiler så pænt, udtrykket i hendes øjne er helt rigtigt, imødekommende, varmt, forventningsfuldt.

Men jeg kan ikke. Beklager, Denise.

Jeg er også træt. Nu er jeg træt. Jeg har bare lyst til én ting, til at sove. Men jeg kan ikke sove så længe hun er her, selv om Duval sikkert har bestilt hende for hele natten, Denise.

»Vil du have en cigaret?« spørger hun.

Hun har opfattet, at der er noget galt. Ja tak, jeg vil gerne have en cigaret, og så vil jeg sove, selv om jeg naturligvis ikke kan sige det til dig så direkte. Men du forstår måske, du søde lækre pæne lille flam- eller hollænder, som kalder dig Denise og som tror du kan det hele, i hvert fald hvad mænd angår.

Men du kan ikke med mig.

For jeg kan ikke. Det er ikke noget med dig, forstå det venligst. Du er helt som du skal være. For små bryster, måske, men man kan jo lukke øjnene og tænke på nogen der er større. Ellers er du noget nær perfekt, appetitlig, vellugtende, blød og diskret solbrændt over det hele, også i trekantområdet.

Det er ikke din fejl.

Det er mig, som ikke kan. Fordi jeg ikke kan lade være med at tænke på at jeg ikke kan.

Hun tænder cigaretterne. Elegant. En hel lille ballet. Tændstik, knips. Nydeligt. Og så en dyb indånding.

Værsgo. Som hun dog kan smile, lille Denise. Varmt, bekymret, fortroligt, omsorgsfuldt. Har du det godt, min ven? Har vi det godt? Så godt som vi kan have det for 2.000 belgiske francs for en nat.

Den smager mig ikke, cigaretten. Heller ikke den. Den brænder i svælget. Har vi ikke noget at drikke? Jo, whisky. Men når jeg nu har lyst til vand.

Heldigvis er hun ikke den snakkende type, Denise. Hun er diskret, ikke plagsom. Hun kan tåle at holde mund uden at bryde sammen. Det er der så få der kan, ikke specielt ludere, men alle, i det hele taget. Der skal tales hele tiden, ligegyldigt hvad der bliver sagt, tomrummene må hellere fyldes ud med tomhed end med tavshed.

Jeg er så træt.

Mon Duval bare tog hjem til konen? Han sagde ikke noget om sine planer, han er en sand diplomat. Måske havde han slet ikke nogen planer.

Hun rækker mig askebægeret. Nydeligt, hun ligger yderst, nærmest natbordet, nærmest gulvet, nærmest toilettet, nærmest vores tøj, nærmest lyskontakten, nærmest det hele.

Kan jeg bare sige til hende, at jeg ikke kan? Bede hende om at gå? Du er frit stillet, Denise, med fuld kompensation. Du kan gå hjem, hvis du har et hjem, eller du kan gå ud og finde dig en anden potenshæmmet kavaler for resten af natten.

Hun er professionel nok til at kunne forstå eller i det mindste til at lade som om hun forstår, Denise. Ingen menneskelig skrøbelighed er hende fremmed, ingen svaghed eller tilbøjelighed, ingen tænkelig variation. Hun er immuniseret mod fordomme af traditionel karakter.

Jeg kan ikke, Denise. Og jeg er så træt.

Hvorfor siger jeg det ikke bare? Hvorfor beder jeg hende ikke om at gå, så jeg kan komme til at sove? Jeg behøver ikke at stå til regnskab for hende, jeg skal aldrig se hende igen, der er ikke noget at leve op til, hele den forretningsmæssige side af sagen er for længst ordnet af Duval. Denise, du er en udlejningsvogn, som jeg kan køre så vildt, jeg har lyst fra klokken 02 nat til klokken 08 i morgen tidlig. Eller som jeg kan henstille ubenyttet på en parkeringsplads. Det er mig, der bestemmer.

Askebægeret igen, tak. Hun er opmærksom, vågen, professionel. Og hendes smil er så sødt og varmt og ægte, så forstående og imødekommende, selv om hun er inderligt ligeglad med mig og ikke aner hverken hvad jeg hedder, hvad jeg er eller hvordan jeg ser ud. Glemt ti minutter efter at hun er gået ud ad den dør derovre, til højre for spejlet.

Hun strækker sig, sådan. Smiler. Men hun har stadig en halv cigaret tilbage, den holder hun i venstre hånd. Jeg ligger fladt på ryggen med svagt spredte ben, pungen hænger træt ned imellem, mens tissemanden slap og krympet har lagt sig ud på venstre lyske.

Hun tager sin whisky, nipper til den, gør tegn til mig om jeg vil have en tår, men jeg ryster på hovedet og smiler tilbage. Hun smiler, vi smiler.

Voksne mennesker, som forstår hinanden. Fordi der ikke er noget at forstå.

Hun slukker sin cigaret. Jeg har næsten ikke røget noget af min endnu, beholder den mellem højre hånds pege- og langfinger. Hun lægger sin ene hånd på mit ben og bevæger den forsigtigt fra knæet og opad. Jeg kan mærke den, blød fast hud, neglene. Men der sker ikke noget, og jeg ved at der heller ikke vil ske noget.

Hun tager fat i min patetiske slaphed og masserer blidt, men virkningsløst. Der sker ikke noget, Denise, og inderst inde ved du det også godt. Men det er en udfordring til din professionalisme nu, det er en opgave som skal løses, og du bliver pludselig jobbevidst. Hvad fanden bilder sådan en sløv dansker sig ind? Hvis du da overhovedet ved, at jeg er dansker.

Nej, lille Denise, vi spilder vores tid. Jeg er træt, jeg vil gerne sove. Og du er ung og grådig og ikke tjent med at ligge soldat her ved siden af mig resten af natten, til gene for os begge to.

Jeg rejser mig op på albuerne og smiler. Hendes hånd standser.

Jeg beklager. Og jeg trænger til et glas vand.

Kapitel 2

Jeg føler mig komplet mørbanket, hvordan det så kan gå til. Sengen, måske, den var for blød, jeg må være kommet til at spænde rygmusklerne natten igennem. Stiv i nakken, øm i skuldrene, tung i hovedet. Den rene elendighed, som end ikke tyve minutters varmt styrtebad kan afhjælpe.

Er jeg også ved at få ondt i halsen? Jeg har nok bare røget for meget, cigarer og cigaretter, ned i lungerne med det hele. Man burde lære sig at holde op, både med at ryge og at drikke, så vendte kønskraften måske endda også tilbage. Man burde så meget.

Kan det være rigtigt, at mine fødder er blevet større i nattens løb? De foles hævede, sokkerne strammer, vanskeligt at komme i skoene.

På den anden side af vinduesruden ligger Bruxelles, grå, beskidt, regntåget. En ucharmerende by, hvis jeg skal være ærlig. Hærget og skamferet af sin egen ambition om at være Europas navle. Bulldozerne larmer lige overfor, de bygger og bygger, den ene bastante beton-og-glaskonstruktion efter den anden. Og hele tiden står der nye flokke af bureaukrater på spring til at flytte ind med fjernskrivere, telefoner, samtaleanlæg, trådløse kaldere, skrivemaskiner, kaffemaskiner, EDB-terminaler, grå slips og strygefri skjorter.

Af Denise intet spor, ikke den svageste mindelse. Selv askebægeret har hun tømt, der var tre skod med læbestift på, men hvor er de henne nu? De er ikke i papirkurven, heller ikke i hygiejneaffaldsspanden på badeværelset. Har hun taget sine skod med sig?

Besynderligt. Men ikke værd at beskæftige sig med. Der er naturligvis en logisk forklaring, og den er der også, selv om man ikke finder den. Denises forsvundne skod indgår i en universel sammenhæng, hvor kabalen altid går op, hvor enhver virkning har en årsag.

Jeg har ikke lyst til at blive her, jeg har heller ikke lyst til at tage hjem. Jeg har ikke lyst til morgenmad, men jeg trænger alligevel til noget. Jeg har ikke lyst til at blive alene på værelset, men jeg har heller ikke lyst til at gå ned i restauranten.

Jeg synes, jeg er rød i hovedet. Ikke meget, men for meget. Ser ikke sund ud, er kvabset, oppustet. Burde vaske hår, men der falder efterhånden så meget af hver gang jeg gør det, en lille håndfuld hver gang.

Jeg ser virkelig ud som om jeg er 48 år, uden formildende omstændigheder. Jeg vænner mig aldrig til det. Indtil jeg blev 40, kunne jeg følge med, også mentalt. Min alder passede mig, jeg passede til min alder og mit hylster, sjæl og kød vedkendte sig hinanden. Men nu, siden. Jeg bliver mere og mere fremmed for mit eget udseende, kan somme tider stå i lange tider og glo på mit ansigt i spejlet uden på nogen måde at kunne genkende mig selv. Og så er det endda objektivt så lille en forandring, der er sket. Lidt tykkere i kinderne, lidt tyndere i håret, herregud. Det burde kunne gå lige op.

Jo, jeg har ondt i halsen. Og i hovedet og i benene, i skuldrene og i ryggen. Jeg har det rigtig forbandet skidt. Godt det er lørdag i morgen, slappe af, sove længe, gå rundt i badekåbe.

Og Marianne kommer først tilbage fra Helsingfors søndag eftermiddag. Stakkels Marianne. Men hun kan jo lide det.

Det eneste, jeg i virkeligheden trænger til, er en øl. Men ikke i restauranten, det sømmer sig ikke, nogen gange er de ejendommeligt puritanske hernede. De har ikke noget mod at man drikker, man kan drikke så meget man vil, men man skal drikke i overensstemmelse med tidspunktet på døgnet. En bitter om formiddagen, en aperitif før frokost, vin til middagsmaden, sjusser om aftenen. Øl før eller i stedet for morgenmad, det går derimod ikke an.

Jeg kan få den sendt op på værelset. En iskold øl. De har måske endda en dansk. I flyet hjem er det helt i orden at drikke en øl, men så længe kan jeg ikke vente. Det har noget med kroppens væskebalance at gøre.

Flyet hjem. Det går først 11.45, hvis det da overhovedet går i den tåge. Og letter tågen her, så skal der nok være tåge i København.

De fleste mennesker tror, at det er enormt spændende at arbejde i international sammenhæng. At rejse, se nye steder, træffe nve mennesker, tale sprog, spise på restaurant. Alle mennesker, som ikke selv har prøvet det, tror det er spændende. Men det er de samme steder man rejser hen, det er trættende og trivielt at rejse, at lette og lande og stige ind og ud af biler. Det er de samme mennesker, man møder omkring de samme forhandlingsborde, det er de samme ting, der forhandles om og de samme ligegyldige beslutninger, der tages. Det er trættende at tale fremmede sprog, når man fortsat tænker på sit eget. Det er trivielt at bo på hotel, dræbende at spise på restaurant frokost efter frokost, middag efter middag. Internationalt samarbejde er inderlig uromantisk. Og i høj grad også spild af tid.

I to dage har vi forhandlet om – forhandlingsregler! Repræsentanter for de ti Fællesmarkedslandes fagbevægelser, landsorganisationerne. Ti alvorlige mænd med aktstykker i små håndkufferter af letmetal, bestykket med tolke, sekretærer og referenter, placeret omkring et cirkelbord med mikrofoner, notesblokke og mineralvand i literflasker. Vi har forhandlet om, hvordan vi engang i århundredets slutning skulle kunne enes om et fælles sæt af forhandlingsregler med henblik på en enstemmig front mod arbejdsgivere, private såvel som offentlige.

Pjat!

Men seriøst og fremsynet, naturligvis. Med det smukke mål engang at kunne forene alle de nationale arbejderbevægelsers bestræbelser under en fælles formel. Det var vi da også alle sammen enige om, at tanken var smuk og formålet fortjenstfuldt.

Meget andet var vi ikke enige om. Der er langt fra Grækenland til Danmark, fra Vesttyskland til Irland. Men det spiller alt sammen ikke så stor rolle, for det eneste det drejer sig om er at være enige om at mødes og forhandle.

De samme hoveder hver eneste gang. Gemytlige skulderklap, indforståede grin. Og så halvanden times afliring af på forhånd skrevne indholdsløse manuskripter for åben mikrofon med højt kvalificeret tolkning på ti sprog, før vi har gjort os fortjent til halvanden times frokostpause.

Om eftermiddagen det samme, nej næsten værre. Højlydte gab, især fra de store landes repræsentanter.

Vi er ikke engang arbejdere nogen af os. Måske Sitkin fra England, måske har han en fjern fortid i en kulmine, men den er meget fjern. Vi andre er alle sammen akademikere, universitetsuddannede, rets- og regnskabslærde, ansat af de organiserede arbejderbevægelser til at varetage deres interesser.

Somme tider er det til at få kvalme af. Den ubesmykkede ligegyldighed, der præger os. Den uoverstigelige afstand til manden på gulvet, den menige, forslidte arbejder, hvis han overhovedet eksisterer. Ingen af os har nogen sinde truffet ham, måske med undtagelse af Sitkin, men det er i så fald så mange år siden, at han har glemt det.

Forhandling om forhandlingsregler. Eller rettere: Forberedende forhandlinger om en skitse til et forslag til dagsorden vedrørende forhandling om fælleseuropæiske forhandlingsregler i forbindelse med indgåelse af visse aftaler.

Nydeligt.

Et lysende bevis på, at demokratiet fungerer, at alt kan klares ad fredelig vej. At krig slet ikke er nødvendig, fordi det er muligt at tale hinanden og enhver sag ihjel.

Vi kender alle sammen de kræfter, der styrer. De ubønhørlige markedsmekanismer. Men vi lader, som om det hele drejer sig om noget andet, som om vi ved ordet og pennen er i stand til at sætte naturlovene ud af kraft og ved forhandling beslutte, hvordan verden skal se ud.

Jeg har det virkelig skidt. Jeg ringer efter en øl.

Jeg kan ikke finde ud af Duval. Han er et af de mest behagelige og fremkommelige mennesker, jeg har mødt. Altid til rådighed. Altid hjælpsom, vidende, kompetent. Og aktiv. Sjældne egenskaber hos embedsmænd i internationalt samarbejde.

Duval er souschef i sekretariatet. Jeg tror nok han er luxembourger, men han kan lige så godt være franskmand eller belgisk vallon. Han taler aldrig om sig selv, og det er jo et aktiv i de flestes øjne, men resultatet er også, at man ikke ved noget om ham. Han er uigennemsigtig.

Han bor i en tjenestelejlighed her i Bruxelles sammen med sin kone, det er hvad jeg ved om ham privat.

Han ved betydeligt mere om mig, det er jeg sikker på. Dels fordi jeg har betroet mig, dels fordi han er en mester i at skaffe oplysninger frem. Tilsyneladende har han adgang til alt, hvad der eksisterer af datalagre, ikke bare internationale, men også nationale. Hvordan kunne han ellers ane, at jeg havde været gift med Ruth indtil 68? Jeg har i hvert fald aldrig fortalt ham det.

Jeg ved ikke engang, hvad han hedder til fornavn, Duval. François, Michel, Philippe? Jeg aner det ikke. Men det er selvfølgelig min egen skyld, sådan en oplysning kan selv jeg fremskaffe. Eventuelt ved at spørge ham.

Jeg kalder ham altid Duval, intet andet. Bare Duval. Han kalder mig ved fornavn, Ole. Udtaler det nærmest som Ålø. Meget charmerende.

Duval er en overraskelsernes mand. En god selskabsmand, en god vært, en god cicerone. Sørger for alt, skaffer alt.

Skaffede Denise. Selv om hun havde små bryster, hvor jeg havde bedt om store. Tænk, at den ufejlbarlige Duval kan lade den slags ske. Måske er han slet ikke så ufejlbarlig endda.

Jeg kan ikke engang huske, hvordan jeg lærte ham at kende. Det var vist ved en selskabelig sammenkomst sidste år, sidste forår. Pludselig var han der, og han har været der siden. Han nærer en eller anden uforståelig forkærlighed for mig.

Og der står han pludselig i lufthavnen, som skudt op af jorden, med hånden strakt frem til hilsen, med et stort smil på ansigtet, korrekt og velklædt, frisk og oplagt. Hallo, Ålø!

Hallo, Duval. Og tak for i går.

Ikke med en bevægelse i ansigtet røber Duval nogen erindring om Denise. En pige, som han selv har skaffet mig, og som han har finansieret over sekretariatets repræsentationskonto. Duval er helt igennem en gentleman, diskret til handskespidserne.

Han spørger ikke engang, om jeg har sovet godt i nat. Han spørger overhovedet ikke om noget, han spørger aldrig om noget. Og alligevel ved han altid besked.

Måske har Denise aflagt rapport til ham, han er jo hendes egentlige arbejdsgiver.

Tanken generer mig. Ikke fordi jeg er egentlig flov over nattens forløb, men alligevel, samværet med Denise er en oplevelse af privat karakter for mig, hvor ligegyldig den end er. Og hvorfor mistænker jeg dog den stakkels pige for at have aflagt rapport til Duval, det strider jo mod enhver rimelighed.

Men jeg gør det nu alligevel samtidig med at jeg hjerteligt trvkker Duval i hånden. Det er bare en fornemmelse, men den er særdeles ubehagelig.

Hvorfor i alverden er Duval herude i lufthavnen? Der kan selvfølgelig være masser af grunde, han kan selv skulle rejse, eller han kan være her for at modtage nogen. Så vidt jeg kan forstå er Duval i høj grad ansvarlig for sekretariatets protokol, han er ceremonimesteren som sørger for at udenlandske gæster af en vis betvdning afsendes og modtages på passende måde.

»Dit fly går først om 25 minutter,« siger Duval uden at se på afgangstavlerne. »Du har masser af tid. En forfriskning i baren? Jeg har en ven med, som du skal træffe.«

Duval har truffet afgørelsen, jeg kan ikke sige nej, alting er i forvejen tilrettelagt. Mit fly går om 25 minutter, jeg skal have en forfriskning i baren sammen med min gode ven Duval, og jeg skal træffe en af hans andre gode venner.

Duval snakker hele vejen til baren, sludrer, men han siger ingenting. Han har et utroligt talent for at tale velformuleret, humoristisk, vedkommende, uden egentlig at tale om noget som helst. Et kunstfærdigt opbygget spindelvæv af ord, som ikke støtter sig til noget, som bare svæver i luften og velbehageligt løber ind i ørerne.

Vi styrer hen til en høj mand, som sidder på en høj stol. Han er iført blåt tøj, blå bukser, blå hat, blå frakke, skoene er dog sorte. Han ser på os, da vi nærmer os. Han har hornbriller.

Duval præsenterer med det samme, vi har jo ikke så meget tid.

Hr. Ole Simonsen.

Hr. Günther Meick.

Vi trvkker hænder og nikker. Vi er Duvals venner, Duval er vores ven. Vi er medlemmer af den samme internationale klub.

Duval bestiller en øl til mig, er han tankelæser? Jeg protesterer ikke, jeg har lyst til den øl, mere lyst til den end til den jeg fik på hotellet, som var både doven og lunken. Det ser ud til, at Meick drikker appelsinjuice, men det kan jo være, der er noget i den, vodka, måske.

Duval underholder, mens hverken Meick eller jeg selv siger noget. Det er behageligt, jeg har ikke spor lyst til at sige noget, jeg er stadig tung i hovedet, øm over hele kroppen, utilpas. Meick ser ud til at være den tavse type i det hele taget, han har en retvinklet kæbe som synes bedst egnet til at være i lukkeposition.

Duval snakker lige til jeg skal ud til flyet.

»Hr. Meick skal for resten også til København,« siger Duval venligt. »Med samme fly. Det er første gang, han er i København. Vil du sørge for, at han kommer godt ind til byen?«

Jeg ser på ham, men ser ingenting, intet ud over uigennemtrængelig venlighed.

»Naturligvis,« siger jeg. »Det skal være mig en fornøjelse.«

Jeg har ingen mulighed for at nægte at være rejsekammerat for hr. Günther Meick, selv om jeg slet ikke har lyst. Jeg har lyst til at sidde for mig selv i flyet, småsove, drikke en øl, læse en dansk avis. Jeg har ikke lyst til at sidde ved siden af et mig ubekendt menneske og være tvunget til at føre høflighedskonversation i halvanden time. Men jeg har ingen mulighed for at sige nej. Især ikke til Duval, som aldrig siger nej til mig.

Især ikke til Duval, som ved alting om mig. Tror jeg.

Duval smiler strålende og er allerede i færd med at tage afsked. Pludselig er han væk, forsvundet bag en spejlsøjle.

Jeg ser på Meick, men han har bøjet sig for at tage sin håndbagage op.

Så går vi ud til flyet. Side om side. Og jeg ved, at der er et eller andet ved manden, som jeg ikke bryder mig om.

Kapitel 3

Solen bager fra en skyfri himmel. Bager er måske for meget sagt, det er omkring 12 grader varmt, men klar er solen i hvert fald, hvid, påtrængende. Det smukkeste septembervejr man kan forestille sig. Et chok oven på vejret i Bruxelles, småregn og tåge.

Mit soveværelse vender mod vest, stik vest. Jeg trænger til at sove, et par timer i det mindste. Det må have noget at gøre med alderen, jeg sover skidt og afbrudt om natten, om eftermiddagen sover jeg derimod som en sten. Og oven på sidste nat trænger jeg til at strække mig i min egen seng, hvor mine rygmuskler er vant til madrassen.

Lyset generer, også selv om jeg trækker helt for, det er ikke til at holde ude, det skærer sig ind både foroven og i siderne. Jeg kunne jo lægge mig i Mariannes soveværelse i stedet for, i hendes seng, den er magen til min egen, to identiske halvdele af en dobbeltseng. Samme madrasser, samme dyner, samme hovedpuder.

Men jeg har ikke lyst til at lægge mig i Mariannes seng, til at ligge i den. Så hellere trækkes med sollyset og blive her, inde hos mig selv.

Fredag eftermiddag.

Der er noget umoralsk i at lægge sig til at sove fredag eftermiddag. Det gør man ikke i et arbejdsomt samfund, man går ikke i seng en hverdag eftermiddag medmindre man er syg, det sømmer sig ikke. Men så meget des større er fornøjelsen ved at gøre det. Og for resten er jeg i min gode ret til at gøre det, jeg har fri, skal først på kontoret på mandag igen. Hvis jeg vil bruge min fritid til at sove, så har jeg ret til det.

Mariannes soveværelse vender mod øst, hun holder af morgensol. Nu er der køligt derinde, køligt og halvmørkt.

Men nej, jeg bliver hos mig selv. Når man har hver sit soveværelse, så er meningen at man skal respektere ejendomsretten. Uanset om den anden ejer først kommer hjem om to døgn.

To døgn. Det er egentlig lang tid. Dejlig lang tid til sin egen rådighed. Min egen rådighed.

Hvor længe er det egentlig siden, vi skilte den dobbeltseng ad og fik hver sit soveværelse? Tre år? Nej, det var lige efter Mariannes 40 års fødselsdag, så det er kun godt to år siden. Jeg må have været knap 46 dengang.

Angiveligt fordi jeg snorker.

Og plads har vi jo nok af, lejligheden er på otte værelser. To soveværelser, to arbejdsværelser, tre stuer og ét gæsteværelse. Nu. Før havde vi to gæsteværelser.

Det var godt, vi fandt den formel med snorkeriet. Så kunne adskillelsen foregå uden at nogen tabte ansigt. Snorken er jo ikke nogen fundamental uoverensstemmelse i samlivet, det er bare en gene for den ikke-snorkende part, som må klares ad praktisk vej. Søvn og samliv er to forskellige ting, og man kan være lige gode partnere selv om man har hver sit soveværelse.

Jeg tager en kop te med i seng, citronte med alt for meget sukker. Cigaretter. Og aviserne for torsdag og fredag, fem aviser pr. dag, ti i alt. At læse dem er endda et led i mit arbejde, jeg skal jo holde mig orienteret om hvad der skrives, så jeg behøver endnu mindre at føle dårlig samvittighed over at gå i seng. Jeg arbejder jo, jeg er den loyale medarbejder som bruger sin fritid på at indhente på områder, hvor han er kommet bagud.

Mon ikke Marianne ringer i aften? Antageligvis. Når hun kommer tilbage til hotellet, før banketten. Eller er det først i morgen, der er banket, lørdag? Jeg kan ikke huske det.

Hun ringer nok, når hun har tid.

Efter aviserne at dømme er der intet sket, mens jeg har været væk. Selv udviklingen i tegneserierne synes at stå stille.

Jeg kunne egentlig godt drikke en kop te til, men jeg gider ikke stå ud af sengen for at hente den, jeg lod potten stå ude i køkkenet. Nu vil jeg sove. Stille vækkeuret til at ringe klokken fem eftermiddag og derefter tage stilling til, hvad resten af denne brudte dag skal tilbringes med. Der er masser af mad i fryseren, sågar færdiglavede middagsretter. Og så er der jo fjernsynet i aften, om ikke andet. Hvis jeg ikke bestemmer mig til at gå i biografen for en sjælden gangs skyld, det kunne jo også være.

Jeg lægger mig fladt på ryggen, glider rigtigt ned på lagenet, lægger armene ud til siden, lukker øjnene. Der er rigelig plads.

Marianne ville kalde det: Den fuldkomne snorkestilling.

Marianne ringer præcis klokken 18. Jeg bilder mig ind, at jeg kan høre på den måde, telefonen ringer, at det er hende, og indbildningen bliver ikke mindre overbevisende af, at det rent faktisk er hende.

Jeg har været i styrtebad og har det meget bedre. Jeg synes ikke længere, jeg har ondt i halsen, for eksempel. Og de to timers søvn i min egen seng har haft en utrolig virkning, indbildning eller ej. Muskelstivheden er i hvert fald forsvundet, jeg er afslappet.

Det er godt på vej til at blive mørkt, der er knap en halv time til officiel solnedgang, men jeg har ikke tændt lys i stuerne. Halvmørket er behageligt, skærper sanserne, man ser så meget som man ellers ikke lægger mærke til, og på en anden måde.

Jeg har taget undertøj på, bukser, hjemmesko. Og badekåbe. Jeg ligner selve indbegrebet af bedsteborgeren og for ti år siden ville jeg have forsvoret, at jeg nogen sinde ville gå sådan klædt og endda have det rart, rarere end i noget andet.

Men det er ti år siden, jeg er 48 år gammel nu, og jeg nyder det. Jeg skammer mig ikke engang over det. I det mindste ikke så længe jeg er alene, når ingen kan se mig.

Friheden til at lade maven hænge, til at lade skuldrene falde, til at bøvse og prutte og gabe og snorke og pille næse. Den eneste landvinding, som står åben for den modne mand, adfærdsmæssigt. Færdig med at være slank og bredskuldret, ret i ryggen og solbrændt. Fri for at se ud som noget andet end man er.

Men kun hjemme, kun inden for de private fire vægge. Og med en pirrende fornemmelse af at gøre noget usømmeligt, noget som man ikke burde.

Teenagedrengen klæder sig ud som sin mor, i hendes hofteholder og nylonstrømper og bh og blondetrusser, og føler en pirring ved det. Den midaldrende mand klæder sig som han husker sin far, i lange underbukser, tøfler og badekåbe. Og føler en tilsvarende tilfredsstillelse.

Alene, helt privat. Mænd har også et privatliv, ja vi har. Selv om vi nødigt vil være ved det.

Selv over for Marianne plejer jeg at klæde mig på, pænt og afslappet, sportsligt fritidstøj, ikke noget med tøfler og badekåbe.