Franz Berliner

Bibi Berliner

Seksten dage i september

Lindhardt og Ringhof

Seksten dage i september

Copyright © 1980, 2017 Bibi Berliner, Franz Berliner og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711585368

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Jeg har det ikke så godt

Provence!

Nu ævler han løs om Provence igen.

Pråvarngs, siger han gennem næsen.

Hun hører det fjernt, Pia, ude i en fjern egn af sin bevidsthed. Hun sidder med hånden under hovedet og kigger ud. Under kanten af pandehåret.

Septembers himmel er så blå.

Han er helt vild med Provence, Moppedrengen. Nu er han i gang med de romerske akvædukter igen.

Provence!

Hvem pokker kan finde på at tage til Provence, andre end Moppedrengen altså.

Folk, der har råd til at rejse, flyver vel til Mallorca med præsten. Eller med ham den småfede, hvad er det han hedder, Spies.

De får nok aldrig selv råd. Hvor længe er det siden de overhovedet har været uden for byen? Og hvis de endelig kom ud at rejse, så skulle hun vel passe de små hele tiden, mens Mor strøg på værtshus. Eller hvad de nu kalder det dernede.

Det længste, Pia har været væk, var da de var med klassen til Bornholm for at se på skærver.

Romerske akvædukter.

Moppedrengens elskede Provence bliver fjernt, fjernt, en sløret dis langt borte. Stedet, hvor sådan en slags finere race tager til.

Et øjeblik kan hun i et glimt se Moppedrengen tumle rundt i støvede bjerge, lille, halvgammel, duknakket, grå, med sin evindelige lille hund, som nok slet ikke er en moppe, når det kommer til stykket, og se på ældgamle brobuer, der strækker sig tværs over dalene.

Romerske akvædukter.

Men hun orker ligesom ikke med dem. Ikke i dag.

Det har været et helvede de sidste dage. Derhjemme. De har råbt og skreget, hylet og grædt og truet.

Det er ellers gået helt godt en tid. Længe, faktisk. Selvfølgelig, passe de to små skal hun ustandselig. Kan næsten ingen steder gå. For så kan Mor jo aldrig komme nogen steder, og hun bliver tosset af bare at sidde hjemme og glo.

Det gør jeg vel også, tænker Pia. Men siger det ikke, for nu går det jo godt nok alt sammen.

Og selvfølgelig, andre penge end dem fra socialkontoret har der ikke været. Men det går alligevel, når de hjælpes ad.

Og så pludselig.

Det krymper sig i Pia, når hun tænker på det.

At blive behandlet som et lille stykke lort.

Pludselig – at få at vide at nu flytter Erik ind.

Erik?

Erik ja – og denne gang er det altså det rigtige – denne gang er det alvor.

Denne gang – denne gang – denne gang!

Bliver du da aldrig klogere, Mor? Åh, Mor!

Men denne gang siger Pia nej. Ikke bare fordi hun får noget trukket ned over hovedet uden at blive taget med på råd. Ikke bare fordi hun er fornærmet.

Nej, det er noget, der ligger langt dybere. Noget fra alle de andre gange, alle de andre ulykker.

En ny mand ind, og så bliver alting anderledes, og så bliver alting det samme igen.

Så skal hun omstille sig igen. Så bliver der nye krav, som hun ikke har lyst til at gå ind på. Du er jo den store – du kan da nok forstå – når Erik nu synes – vær nu lidt voksen – vær nu …

Gu’ vil hun ej. Hun vil være femten år. Have lov til at være det.

En ny mand i huset ødelægger alt det, de ligesom har fået sammen i det sidste års tid.

Så skal alting indrettes efter ham. Så længe det varer. Han er selvfølgelig ligesom alle de andre, når det kommer til stykket. Og når det gør det, får de hele balladen. Om igen, om igen, om igen. Bagefter kan de begynde forfra. Fra bunden.

Nej. Hun orker det ikke mere. De kommer aldrig ud af stedet på den måde.

Hun har forsøgt at forklare det. At tale roligt.

Men det går bare ikke. Mor bliver forurettet. Tre sekunder efter skændes de, så det ryger. Mor vræler og jamrer og kalder hende ond og uforstående og hvordan kan hun være sådan mod sin egen mor, og de små bliver bange, og den åndssvage stodder nedenunder banker op i gulvet med sin stok.

Men hun vil ikke.

Hun vil ikke.

Jeg springer i havnen, råber hun, jeg gør det sgu, og de to små klamrer sig til hende og tuder, fordi de tror hun gør det.

Måske gør hun det.

„Pia,“ siger det, fjernt som fra en romersk akvædukt i Provence. „Pi-i-a!“

Hun vender tilbage, sidder i klassen midt i det hele, en dag i september med lidt sol, der falder ind, og en blå himmel syv millioner mil oppe.

„Der var vist en, der var langt borte.“

Moppedrengen står og ser undersøgende på hende. Hans øjne er lyse, ligesom en geds. Det glimter venligt på bunden af dem.

„Undskyld,“ siger hun. „Jeg … eh, jeg har det ikke så godt.“

„Ikke? Så vil du måske hellere gå hjem?“

Han bliver ved at se på hende.

Hjem!

Det er det sidste hun vil.

„Nej tak, så slemt er det heller ikke,“ mumler hun og smiler en lille bitte smule.

Nogle af drengene griner ovre i den anden række på deres åndssvage måde. De tror, det er det månedlige.

Som om det er verdens største sjofelhed. Hver gang.

Hvor er de fjollede.

Og Moppedrengen bliver forkert i ansigtet, forlegen ligesom.

„Jamen, så … “ siger han og går over til noget andet.

Han tror det vel også.

Herregud.

Pia sukker og skæver til uret. Fem minutter over halv elleve.

Dagen er lang endnu.

Lang, lang, lang, lang, lang.

En mand i huset

Klokken er fem minutter over halv elleve.

Sonja har siddet længe ude på gangen og set på den lukkede dør. Hun kan høre stemmer derindefra.

Altid skal man sidde her på rad og række og vente. Hvorfor har de ikke et ordentligt venteværelse med nogle gode stole og små borde og billeder på væggen og ugeblade og sådan?

Ligesom i lægehuset.

Det er bare fordi det er socialkontoret. De regner ikke folk for noget. I hvert fald ikke dem, der kommer her.

Her er kun nogle stive stole og et par askebægre.

Sonja tænder sig en ny cigaret, inhalerer, puster røgen op mod loftet. Gangen er mørk, uden vinduer.

Her sidder man og ryger alt for mange smøger, fordi hun ikke kan skynde sig derinde.

Så, nu lukker hun endelig døren op. Sonja skodder nervøst sin cigaret.

„Hej,“ siger Merete inde på kontoret og lukker døren. „Det er sørme længe siden jeg har set dig, Sonja.“

„Ja, det er.“ Sonja slår sig ned i stolen for enden af skrivebordet, flytter nervøst på sin taske. „Du regner jo nok med, at det går godt hjemme hos os så, når det er så længe siden. Jeg har jo bare hentet mine penge ved kassen og sådan.“

„Gør det ikke det da?“

Merete har sat sig i skrivebordsstolen.

„Jo, jeg har det da godt. Og også børnene, og sådan.“ Sonja famler efter en ny cigaret. „Og forstår du, jeg regner med at flytte sammen med en ny ven nu, snart altså. Ja ja, det er en virkelig god fyr, der har arbejde,“ skynder hun sig at tilføje, da Merete ser på hende.

„Sonja,“ siger Merete. „Det er kun et års tid siden, du sad dér, i den selv samme stol, og sagde til mig, at nu ville du kun leve i fred og ro sammen med dine børn og aldrig mere flytte sammen med en mand. Kan du huske, hvad jeg sagde?“

„Du troede vist ikke rigtig på det, og sådan.“

„Jeg sagde, at du skulle lade være med at sige sådan noget og hellere se tiden an. For … “

„Jamen, det er alvor denne gang,“ siger Sonja overbevisende. „Det er en virkelig god fyr. Han hedder Erik. Han har arbejde, og han drikker ikke.“

Merete ser spørgende op.

„Nej nej,“ siger Sonja. „Han er heller ikke på antabus, overhovedet ikke. Og han har aldrig været voldsom eller slået og sådan.“

„Hvor længe har du kendt ham?“

„En fjorten dage. Nej, jeg har kendt ham længe, i byen og sådan, men vi er kun kommet sammen en fjorten dages tid. Og nu flytter vi sammen, og det er rigtigt, Merete, det kommer til at gå godt.“

Merete repeterer i hovedet, hvad hun kan huske fra journalen: enogtredive år, fået Pia som seksten-syttenårig, to mindre søskende, Tommy på otte og Lajla på fire. Gift tre gange. Skilt tre gange. Skiftende samlevere gennem alle årene. Anbringelser af børnene uden for hjemmet adskillige gange.

Mænd nok.

Hvad ligger det i? Hun ser på den magre, hærgede pige i stolen. Hun har været køn engang, lignet Pia. Og nu. Et opbrugt menneske.

Og kun ét år ældre end hun selv.

Men der må jo være noget ved hende, som …

Telefonen.

„Det er Merete Møller.“

„Nå, er ’et det,“ siger en snøvlende stemme. „Det er Sørensen. Hvaffor er ’et ikke kommen nogen penge endnu?“

„Åh, hold op!“

Det er Mogens.

Håber hun.

Det er det.

„Hejsan,“ siger han med sin normale stemme. „Jeg har en fritime, og så ville jeg lige … Hvordan går det?“

„Åh jo. Det sædvanlige.“

„Du kan ikke tale frit, vel? Der sidder nogen?“

„Det kan jeg ikke, nej. Ikke så godt.“

„Du, jeg kom lige til at tænke på … Hvem var det der skulle købe brød og mælk og te? Hvad aftalte vi? Var det dig?“

„Det var det, ja.“

„Ja men, som sagt, jeg har fritime. Og en stak stile, joh da. Men jeg tror, jeg smutter en tur. Så kan jeg købe ind. Det er sgu så dejligt vejr.“

Merete drejer hovedet og kigger ud. Vinduet vender mod nord. Hun kan se ud over gården og de parkerede biler. Septembers himmel er så blå.

„Det er fint,“ siger hun. „Okay, så siger vi det.“

„Jeg stikker også lige ind om i banken, ikke.“

Åh jo. Afdraget på bilen. Og studiegælden. Deres – hvad hedder det i flertal? – studiegælder. Sludder. Det er der ikke noget, der hedder.

Tænk på noget andet. Socialrådgivere, som selv har problemer, føj da.

„Det er fint,“ siger hun igen.

„Jeg henter ungerne, når jeg får fri. Så går vi en tur i skoven, tror jeg. Det er sgu så dejligt vejr.“

„Ja, det siger du jo.“

„Har du ikke en chance for at komme lidt tidligere? Kan du ikke flekse?“

„Ikke en chance. Jeg har et møde klokken tre.“

„Fandens.“

Hun ser Sonja tænde en cigaret, inhalere, puste røgen op mod loftet. Lydeligt. Lægge benene over hinanden, utålmodigt.

„Du,“ siger Merete. „Jeg er nødt til at løbe nu. Der er nogen, der venter.“

„Mother Theresa,“ siger han. „Dig og alle dine fattigrøve. Du skulle hellere ofre dig lidt mere for din gode mand og dine arme stakkels små.“

Merete skæver nervøst til Sonja. Sæt der er nogen, der kan høre ham.

„Du, jeg er nødt til at rende,“ siger hun. „Hej.“

„Hej så da,“ siger han.

Hun kan høre skuffelsen i hans stemme.

„Det er altså det med Pia,“ siger Sonja i samme øjeblik hun har lagt røret. „Det kunne være så godt alt sammen, og sådan, hvis bare jeg ikke havde så mange problemer med hende. Det er som om hun overhovedet ikke vil rette sig efter mig mere. Så kommer vi op at skændes og sådan, og det kan jeg altså ikke tage.“

Merete siger ikke noget. Hun sidder og tegner duller på sin notesblok.

„Jeg kan ikke tage det. Ja, jeg har været nødt til at tage stesolider i den sidste tid.“ Sonjas stemme bliver mere klagende. „Det kan da ikke være meningen, at Pia skal ødelægge hele hjemmet, vel. Hvis du vidste, hvor fjendtlig hun er. Bare fordi hun ikke vil have, at Erik flytter ind. Men det er da ikke hende, der skal bestemme det, vel?“

Merete glatter ned over sin nederdel. Hun siger ikke noget.

„Hvordan skal det gå, hvis hun bliver ved med at være så fjendtlig? Hvad tror du, Erik siger? Pia kan jo ødelægge det hele for os, og sådan. Og det er ellers så godt, ja, jeg kan overhovedet ikke sige dig, hvor godt det er.“

Merete sukker.

Der er ingen tvivl om, at Sonja selv tror på det. På at denne gang er det kærligheden, den evige, som aldrig, aldrig dør.

Det er drømmen. Den drøm, som gør livet til at holde ud. Den drøm, som hun møder gang på gang, og som …

Telefonen.

„Merete Møller.“

Det er Skolcpsykologisk Kontor. Om nogle detaljer i den rapport, hun sendte forleden.

Aftale om nyt møde i sagen.

Hun checker i kalenderen.

De aftaler mødet.

„Og så er der også det,“ siger Sonja, „hun vil overhovedet ikke rette sig efter, hvad jeg siger om at komme hjem til bestemte tider, og sådan. Og nu … “

Sonja tager et dybt hiv. Hun har skoddet cigaretten og tændt en ny under telefonsamtalen.

„Nu skal du høre hovedet på sømmet, Merete. Den anden aften kom vi op at skændes over opvasken og sådan, og ved du hvad hun sagde? At hun ville gå hjemmefra! Hvad mener du? Jeg siger dig, jeg blev så rystet, at jeg var nødt til at gå.“

„Gå?“

„Ja, lige på stedet. Hen til Yvonne, ikke, og hun syntes altså også, det var for galt. Så snakkede vi frem og tilbage om det, men jeg kunne slet ikke falde til ro. Så foreslog Yvonne, at vi skulle gå lidt på værtshus, hende og mig, for at slappe lidt af, ikke, og det gjorde vi så.“

Merete ser ned på notesblokken for at skjule sin irritation.

„Hvad så med de to små?“

„Ja men, Pia var jo hjemme,“ siger Sonja. „Og jeg ringede da også hjem for at hore, ikke, og for at fortælle, hvor jeg var. Det var et par timer efter eller sådan. Og tænk, så var Pia sur endnu. Og rigtig fræk. Ved du, hvad hun gjorde? Hun angreb mig, fordi jeg var gået hjemmefra. Hun skældte ud over, at hun var nødt til at gøre opvasken færdig og lægge de to små i seng. Som om det er for tit hun gør det! Og ved du, hvad hun tillod sig at sige? Jo, at jeg evig og altid sidder på værtshus! Det er altså et nummer for skrapt.“

Sonjas stemme ryster. Hun er lige ved at græde.

Og nu kommer resten vældende frem i én strøm. Hun har altid gjort hvad hun kunne for børnene og kun tænkt på deres bedste, og kan hun måske gøre for, at der så tit har været problemer i hjemmet med de mænd, hun har været gift med eller levet sammen med? Det er vel ikke hendes skyld. Hun kunne vel ikke vide, at de ville vise sig at være sådan.

Og nu angriber Pia sin mor for den barndom, hun har givet hende, og det har hun aldrig gjort før. Merete kender jo selv Pia, så hun ved nok, hvor sød en pige hun altid har været, aldrig har der været vanskeligheder med hende, og hvorfor skal det så pludselig være sådan nu?

Merete lader hende tale ud. Så drejer hun sig helt om mod hende, lader dulleblyanten falde.

„Du Sonja,“ siger hun. „Du har ret i, at Pia altid har været en sød og nem pige. Hun har affundet sig med de forskellige situationer, der har været, og endda klaret sig godt selv. I skolen, blandt andet. Men nu må du regne med, at Pia er kommet i en alder, hvor hun ikke tager tingene for givet mere. Hun er begyndt at sætte spørgsmålstegn ved sin situation og hele sin tilværelse. Du må prøve at forstå hende, Sonja. Hun er bange. Hun er bange, fordi der nu skal flytte en ny mand ind, en mand, som hun ikke kender. Hun er bange for, hvad det kan komme til at betyde for jeres hjem, for jeres hjem. Hun er bange … “

Telefonen.

„Merete Møller.“

„Det er Poul. Du Merete, kan du ikke lige kigge op på mit kontor, hvis du får fem sekunder tilovers engang?“

„Er det noget særligt?“

„Næh, men jeg synes, det ville være godt, hvis vi lige fik sludret lidt om tingene inden det dér møde klokken tre, du ved.“

„Jeg skal nok prøve –“

„Det kunne være godt, hvis vi var enige om … ja, hvis vi havde en slags fælles fornemmelse over for det dér oplæg til Socialudvalget, ikke?“

„Jo, det er klart. Jeg kigger op engang inden tre.“

„Fino, du.“

„Ja men, Erik han er sådan en sød fyr,“ kører Sonja løs, så snart røret er lagt på. „Ham behøver Pia ikke at være bange for. Han hverken slår eller – ja, han blander sig overhovedet ikke, så Pia behøver vel ikke ødelægge det her for mig.“

Merete forsøger at samle tankerne og tage tråden op igen.

„Er det så sært, Sonja?“ siger hun. „At Pia forsøger, mener jeg. Prøv at tænke på hele hendes opvækst. Prøv at tænke på alt det, hun har været udsat for med skiftende mænd inde i familien. Og alle sammen med forskellige krav til hende og de to små. Og hvad med dig? Er du ikke ligesom blevet en helt anden hver gang? Har du ikke indordnet dig fuldstændig efter det, den nye fyr har ønsket eller forlangt?“

Sonja åbner munden, men Merete lader hende ikke komme til orde.

„Og hvad med alt det, der er fulgt efter, når idyllen var overstået? Skænderier og forsoninger, drukture, slagsmål i hjemmet, politiets indblanding. Børnene anbragt uden for hjemmet. Og dig helt udsplattet, med nervesammenbrud og det hele.“

„Er det måske min skyld?“ Sonja er i forsvarsposition. Hun føler sig uretfærdigt behandlet. Det var sandelig ikke den hjælp, hun havde ventet. „Jeg har jo troet hver gang – ja, håbet og troet på, at det var det rigtige, det skulle nok gå godt. Jeg har altid kun villet gøre det bedste for børnene og mig selv. Og … “

Telefonen.

„Merete Møller.“

„Merete? Åh, Merete! Det er Inger. Kan du ikke komme ud til mig?“

„Nu? Mener du nu?“

„Ja, med det samme, Merete. Jeg er helt nede i kælderen. Jeg har ligget i sengen i to dage.“

„Er du syg?“

„Nej, og heller ikke fuld. Men jeg er helt fra den. Det med at flytte fra Carsten og børnene og huset – det har været meget værre, end jeg kunne forestille mig i min vildeste fantasi. Du er simpelt hen nødt til at komme.“

„Jeg kan sørme ikke komme lige nu. Der er nogen her. Kan du ikke … “

„Merete, du må komme. Det er alvor. Jeg kan ikke klare det.“

„Okay. Jeg skal prøve at komme klokken ét, når vi lukker her. Men jeg kan ikke være der ret længe, højst en halv time.“

„Det er lige meget, bare du kommer.“

„På gensyn så.“

Sonja har allerede åbnet munden og vil køre løs igen.

„Vent lige et sekund, Sonja.“

Merete stirrer på sin aftaleblok. Klientbesøg. Hvordan i himlens navn skal hun få det puttet ind?

Men hun må jo se at klare det.

„Der er det ved det,“ siger Sonja, så snart hun ser op igen, „at Pia giver mig skyldfølelse, og det kan jeg altså overhovedet ikke bære. Hun stirrer på mig, så jeg får dårlige nerver og må tage piller. Hun vil ikke hjælpe hjemme, det er mig, der skal lave det hele. Føjte ude hele tiden, det er det hun vil, og have nyt tøj. Og så kan jeg godt sige dig hvad jeg tror, jeg tror simpelt hen, Pia er begyndt at blive mandfolkegal.“

Jeg griner mig ihjel, tænker Merete, eller måske jeg ville gøre det, hvis det hele ikke var så forbandet sørgeligt.

Det er så let gennemskueligt. Sonja er gået til angreb nu. For Sonja véd helt sikkert, hvad hun vil. Hun vil have Erik til at flytte ind. Hun vil have en mand i huset. Og hun vil have Meretes hjælp til at klare den hindring, der hedder Pia.

„Mon dog?“ Merete passer på kun at trække den allermindste lille bitte anelse på smilebåndet. „Skal vi ikke prøve at snakke med Pia om det? Sammen mener jeg. Og så se at finde en løsning på problemerne.“

„Ikke tale om!“ Sonjas tone er blevet sur, lidt vrængende. „Pia vil bare bilde dig en masse løgn ind, om at jeg slår hende, og at jeg forlanger det mest utrolige af hende i huset, og sådan. Næ, ved du hvad jeg vil, jeg vil simpelt hen snakke med Erik om det, han forstår mig nemlig.“

Sonja rejser sig. Hun kan lige så godt gå. Her får hun jo ingen hjælp.

Telefonen.

Og så den satans telefon.

Merete tager røret af, holder hånden over tragten.

Ja, gør du det,“ siger hun. „Men kom bare tilbage, hvis du alligevel får brug for hjælp. Vi plejer da nok at kunne snakke fornuftigt sammen om tingene.“

Hun tager røret op til øret.

„Merete Møller.“

Skide være med det, Makker

Klokken er fem minutter over halv elleve.

Solen lyser på Stavanger. De er mellemlandet for lidt siden.

„Vil du have en med?“

Svenner peger på sin guldbajer.

„Øh øh.“ Brian ryster på hovedet med munden fuld af bolle og nikker mod sin kop kaffe.

„Nåh nej.“ Svenner griner. „Det havde jeg sgu glemt. Udskænkning af stærke drikke til mindreårige! I norsk territorium, land-, sø– eller luft-, er du tosset! Man havner i Tromsø for livstid.“

„Tromsø? Hvad er der i Tromsø?“ spørger Brian.

„Statsfængsel,“ siger Svenner. „Hele byen. En eneste stor straffelejr. Tugt, rasp og forbedring.“

Brian ser mistænksomt på ham.

„Du er sgu ikke rigtig klog,“ siger han.

Svenner griner og får ild på en smøg.

„Bingo, Makker,“ siger han.

Brian ryster på hovedet. Han ser ud over landingsbanen.

Septembers himmel er så blå.

Det var knap nok ordentlig lyst, da de startede i morges. Solen stod op, mens de fes af sted mellem øer og skær i hydrofoilen. Fantastisk. Under et par timer for at komme fra Leirvik til Flesland. Det var et andet tempo end når de tøffede rundt i Gunnars gamle „Jogge“.

Men det var nu også godt nok.

Vandet var helt blankt. De strøg tæt, tæt op til skærene. De gutter kendte selvfølgelig det hele. Havde sømærker og sager.

Men det tempo – i hårdt vejr! Hold da helt kæft.

Hvis de vendte hovedet væk et øjeblik og så rendte på et skær for fulde omdrejninger, hold da … De ville jo få hele bunden flået op.

Vestlandet, sikke et land.

Men så var de allerede ved landingspladsen ved Flesland. En bro, nogle planker og pontoner. Og tre taxaer. Og nogle fyre, der rendte rundt med store kufferter, ligesom ham og Svenner. Og seks mand i taxaen, og pokker i vold til Flesland.

Bergens internationale lufthavn. Flesland Airport.

Ja, den var sgu god.

Og så Braathen til Stavanger. Og om lidt videre til Kristiansand. Og så SAS til Ålborg. Og så DSB på skinner til … Oh Danmark. Hjem, hjem, mit kære hjem.

Hold da kæft.

De siger noget i højttalerne.

Kvæk, kvæk, rumle, piv.

„Vi bliver forsinket,“ oversætter Svenner. „Tåge. Satans.“

„Hvad gør det?“ mumler Brian.

Han har ikke travlt med at komme hjem.

„Vi når nok ikke den intercity i Ålborg,“ siger Svenner. „Men der kommer altid en til. Ligesom med piger og sporvogne.“

Brian ser ikke på ham. Ham og hans ældgamle vittigheder.

„Nåh ja, hvad fanden,“ siger Svenner. „Lidt fra, lidt til. De tager dig jo nok i skolen alligevel. De par dage, mener jeg.“

„De par uger, mener du,“ retter Brian.

Nu ser han på Svenner.

Svenner slår ud med hånden med smøgen, trækker på skuldrene, forsøger sig med et skævt grin. Skide være med det, Makker, står der i en taleboble i luften over ham.

Men Brians øjne holder ham fast.

„Du, Svenner,“ siger han. „Jeg tager altså ikke tilbage til det skolehjem. Jeg gør ikke.“

Svenner flytter sig uroligt, sukker, sluger en mundfuld røg og guldbajer.

Brian holder ham fast med øjnene. Sidder med sænket hoved og ser på ham under de mørke bryn.

„Du bliver nødt til at gå med op til hende den dér strigle på Socialen,“ siger han. „Du gør. Hun er nødt til at hjælpe os. Hun er.“

Svenner skodder smøgen i askebægeret, børster et fnug af læderjakken.

„Selvfølgelig, Makker,“ siger han.

Brian puster ud. Han er god nok, Svenner, men han kan godt være strid.

Men han holder hvad han lover.

Danmark. Hvad fanden skal de hjem efter?

Vestlandet, sikke et land.

Der er snart ikke den ø, ham og Gunnar ikke har været i land på. Tøf, tøf, hele sommeren i gamle „Jogge“.

Selvfølgelig er der så. Der er seks tusind af dem. Men langt har de været omkring. Lange dage og nætter.

Vestlandet, et land at være fri i.

Svenner havde fået det job på værftet på Stord. En olierig. De havde boet i Leirvik. Han skulle kun have været der i sommerferien.

Men så trak det ud. Hvad pokker, det kunne vel ikke betale sig at rejse hjem for en uge eller tos skyld.

Så var der chancer for mere job, blive i Norge, gå i norsk skole.

Og så pludselig – splat! Den ventede ordre på næste olierig gik til Stavanger. Sikke en ballade! Femten hundrede mand med bar røv og stråhat ud i nordenvinden.

Ja ja. Brian sukker.

Kvæk, kvæk, rumle, prut i højttaleren.

„Så er det nu, Makker,“ siger Svenner.

Brian kommer på benene. Ude på banen skærer solen i planerne på et af de dér små nye franske fly. De bruger alt muligt heroppe.

Det er selvfølgelig ikke det, de skal med. Men det kunne være skægt at prøve engang.

Når man er færdig med skolen og alt det dér.

Penge på bordet

Sofabordet flyder med penge i store og små portioner.

Sonja tager en slurk kaffe. Cigaretten ligger i askebægeret og oser. Hun tager den og suger en mundfuld røg ned i systemet, mens hun ser opgivende ud over bordet.

Du må have sat system i din økonomi, sagde Merete engang. Vi må se at få den saneret.

Det er et par år siden. Og så er det for resten lettere sagt end gjort.

Merete, den mær.

Sonja flytter to hundredkronesedler fra én bunke til en anden. De kan godt nøjes med lidt mindre i Musikmagasinet. Bare denne gang. De tjener sgu fedt nok på det stereoanlæg i forvejen.

Og foruden stereoanlægget er der reolsystemet. Og de nye etagesenge til de to små. Ja, og så de sædvanlige småting, der så let kommer. Lidt hist, lidt her.

Hun har været rundt i forretningerne og lovet dem afdrag på afbetalingskøbene. Rykke gør de jo evig og altid, det skal de nok huske.

De fleste af pengene her er bidraget til Pia for et halvt år. Hun har lige hentet dem.

Og som sædvanlig slår de ikke til.

Pia.

Pia ved godt, at bidraget kommer heromkring. Hun har plaget i den sidste tid. Hun vil have tøj, når pengene kommer.

Det er så let for Pia. Hun går bare i skole. Så skidelet. Ingen krav. Hvad ved hun om livet?

Men det er for galt, at hun tillader sig at angribe sin mor.

Du vil bare bruge pengene på dig selv, siger hun.

Sonja skænker mere kaffe, får ild på en ny smog. Hun må have noget at dulme nerverne med.

Det er mine penge, skræpper Pia op og giver ondt af sig over, at de køber ting på afbetaling. Som om det ikke er noget, alle gør.

Man vil vel gerne have det lidt pænt, ligesom andre.

Og så kæfter hun op om, hvor farlig hun ser ud i tøjet i forhold til de andre i skolen. Så enhver kan se, at de må klare sig med pengene fra S’ialen.

Som om Sonja kan gøre for det.

Og nu, hvor det bliver efterår, skal hun i hvert fald have noget overtøj, råber hun op om. Og hvis jeg ikke får det, siger jeg at du stjæler pengene fra mig!

Sonja kommer til at ryste på hænderne.

Pia ønsker sig en ny vindjakke og et par satinbukser.

Det koster jo en formue.

Satinbukser til en tøs i den alder! Hvad havde hun selv, dengang! Hun måtte gå i sin søsters aflagte tøj, måtte hun, og klagede man, kunne man få en på hovedet. Men man klagede ikke ret meget, man rettede sig efter forældrene.

Nu er tiderne rigtignok anderledes.

Hvis Pia ikke får det tøj, så – ja, så bliver hun endnu mere strid, det er klart. Og hvordan skal det så gå med at få Erik ind i huset?

Hvis der evig og altid skal være skænderier og ballade, så kan han selvfølgelig ikke holde ud at være der. Så flytter han bare igen.

Måske finder han sig en pige med unger, der ikke er så store, at de er begyndt at sætte sig op imod forældrene.

Det er et større afdrag, hun har lovet at betale på tingene. Det var hun nødt til, fordi hun ikke kan overholde de månedlige afdrag.

Det har hun fortalt Erik. Og det forstår han godt.

Han vil hjælpe hende, siger han. Med penge. De skal jo bo sammen, og så er det jo også meget billigere med kun én husleje, og sådan.

Det er godt, at de kan snakke om tingene. Erik skal nok give hende nogle penge, det véd hun.

Men at Pia skal have tøj, det har hun alligevel ikke sagt. Man skal heller ikke stramme den.

Sonja krammer nervøst en bunke sedler. Hvordan skal hun klare det hele?

Når Erik kommer i huset … Han er reel. Han har arbejde. Han tjener penge.

Så bliver alting godt. Det véd hun. Og i det hele taget, en mand kan ligesom bedre …

Ja.

Nu har hun besluttet sig. Når Pia kommer fra skole, vil hun gå ud og købe tøj med hende. Det kan de godt nå, inden de to små skal hentes fra børnehaven og fritidshjemmet.

En tanke om et par højst tiltrængte cowboybukser til Tommy og en regnjakke til Lajla flakker gennem hovedet på hende, men hun skyder den fra sig.

Satinbukser og en af de helt dyre vindjakker kan det ikke blive til, det er klart. Men hun kan nok få Pia til at slække lidt på kravene og blive glad alligevel.

Sonja sukker og samler pengene sammen.

Sanere sin økonomi!

Det kan Merete sagtens sige. Hun med uddannelse og godt arbejde og en mand, der er lærer ude på gymnasiet.

Der er nogen, der har det godt.

Næ, hun, Sonja, hun er sgu nødt til at klare sine problemer selv.

I det her rådne samfund.

Og Og Og Og Og Og Og Og Og Og Og