Mogens Mugge Hansen

Som man elsker

Lindhardt og Ringhof

Som man elsker
Copyright © 1965, 2019 Mogens Mugge Hansen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788711587799

1. e-bogsudgave, 2019
Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Tilegnet dr. Lars Ullerstam — for din energiske kamp for at skabe større forståelse for dem, »der er anderledes«.

»Der ligger en Musling ved Havets Bred. Den aabner sin Skal for at søge Næring; et Barn stikker en Kvist imellem; saa kan den ikke lukke sig. Endelig bliver Barnet kjed deraf og vil rive Kvisten til sig, men der bliver en Splint tilbage. Og Muslingen lukker sig, men inderst inde lider den og kan ikke faa Splinten revet ud. At der er en Splint, kan ingen se, thi Muslingen har jo lukket sig, men at den er der, véd Muslingen!«

(Søren Kierkegaard)

Enhver lighed mellem personer i denne bog og afdøde eller nulevende er tilfældig og utilsigtet.

INDLEDNING

Denne bog indeholder de optegnelser, som på den mærkeligste måde er blevet mig efterladt af den unge lejer, der en sommer og et efterår boede otte måneder i min tantes hus i Dragør. Han opgav sit navn som Arne Holmer, og han var en sympatisk ung fyr på 22 år.

Skønt han aldrig nogen sinde betroede sig, hverken til min tante eller til mig, men kun til disse stykker papir, vandt han på en stilfærdig uforklarlig måde vores velvilje. Jeg kan ialt fald sige, at vi var kede af det den dag, han rejste.

Da jeg nogen tid senere ryddede op for min tante, der var meget svag, fandt jeg hans optegnelser i en skuffe i skrivebordet. Jeg kastede et flygtigt blik hen over arkene for at se, hvad det kunne være, mente, at det hele havde en meget privat karakter og lagde derfor (uden at læse dem) alle papirerne i en kuvert, som jeg lukkede.

Her lå optegnelserne i ti år, og med mellemrum prøvede jeg at finde deres ophavsmand. Det var ikke meget, vi vidste om ham, og jeg er f. eks. stadig ikke overbevist om, at Arne Holmer er hans rigtige navn. Han sagde, at han var forfatter, og det var sandt nok, jeg ved, han havde skrevet nogle noveller og digte og fik dem antaget som sin debutbog af et forlag få uger efter, at han kom ud til min tante første gang. Bogen udkom samme efterår, og jeg læste den og var betaget af dens karakteristiske vemodige tone, men siden har man ikke set noget fra hans hånd. Forlaget, som udgav bogen, oplyste for mig, at man her kun så den unge forfatter to gange, den dag han kom op med manuskriptet, og da han halvandet år senere modtog honoraret og kvitterede for det. Begge gange kaldte han sig Arne Holmer — men opgav ingen adresse.

Folkeregistret i Dragør kan ikke se, at han nogensinde har været tilmeldt her.

Det var derfor ikke mange holdepunkter, jeg havde i min søgen efter ham. Jeg håbede jo hele tiden, at hans navn skulle dukke op et eller andet sted, i en avis’ omtale af en ny bog, og da jeg altid læser litteratursiderne, kunne det ikke undgå min opmærksomhed, hvis det skete. Men man hørte aldrig mere til ham.

Den gule kuvert blev ved med at ligge uåbnet, og det pinte mig, at dens indhold, formodentlig mere dyrebart, end nogen af de ejendele han tog med, ikke skulle genses af den, som skrev det. For ganske nylig tog jeg min beslutning om at bryde min egen forsegling og se, om jeg ved at læse indholdet kunne pejle mig frem til ham.

Det mislykkedes, for det var umuligt at afgøre, om det var egne oplevelser, der dannede grundlag for den historie, han beretter, eller det simpelthen var manuskriptet til en ny bog af Arne Holmer.

Forleden talte jeg med ham for første gang efter ti års forløb. Den oplevelse gjorde det dybeste indtryk på mig, men jeg vil vente med at forklare hvorfor, til De har læst hans beretning.

Min tante og jeg havde intet kendskab til den unge logerende. I virkeligheden troede vi, han bare passede sig selv og ikke kendte nogen af beboerne omkring os, og det faldt os ikke ind, at hans pludselige afrejse før jul havde sin årsag i noget, han personligt havde oplevet her på den stille vej.

Vor genbo og hendes datter nævnes ikke med deres rigtige navne i optegnelserne.

Jeg har ikke haft nogen mulighed for nøjere at kontrollere den historie, han beretter. Den kan være en fri digterisk behandling af et usædvanligt tema, som har optaget ham, eller . . . jeg ved det ikke!

Enkelte af oplysningerne i manuskriptet fik mig til at standse op og undre mig. Uden at man lægger mærke til det, forandrer meget sig i løbet af bare ti år, og flere ting har ændret sig, siden Arne Holmer skrev sin beretning. Der sker stadig skred i vor opfattelse af sex og moral, små bitte fremskridt, som bare ikke er nok. Det sidste tiår har — heldigvis — bragt en mængde nye synspunkter frem på dette område. En oplevelse, som den Arne og Beatrice havde hos den første læge, de konsulterede, var vel f. eks. helt utænkelig idag?

Fik han kun skrevet sin første bog, og var de ark, jeg fandt i skrivebordsskuffen udelukkende beregnet for ham selv, så bærer jeg alene ansvaret for dette hans andet opus’ fremkomst. Men kan det, som nu sker — at DE og andre læser det — kaste lidt lys over noget af det, vi alt for ofte vægrer os ved at beskæftige os med, så har min dristige handling tjent sit formål. Jeg synes, det er dette forsøg værd.

Om hans manuskript behøver mit indledende forord, så er det — ialtfald for mig — en nødvendighed at tilføje nogle få egne erindringer om Arne Holmer. Jeg ved kun lidt, men jeg har et stærkt og meget sympatisk indtryk af ham, som han var i den tid, han boede i min tantes hus.

Han var — som sagt — 22 år, da han kom og spurgte om et møbleret værelse. Han lejede to små rum på kvisten og kom få dage efter med sin bagage og sine bøger. Jeg var tilfældigvis til stede, idet jeg de sidste år, min tante levede, jævnlig besøgte hende og hjalp med mange af de praktiske problemer, som forekommer en gammel dame besværlige.

Han var høj og mørk, — jeg husker især, hvilket indtryk hans dybbrune, rolige øjne gjorde på mig. Jeg bemærkede også hans velsoignerede ydre og hans beskedne påklædning. Han var iført et par grå benklæder og en maskinstrikket sweater over en ren, hvid skjorte og et slips. Han lignede nærmest en nylig udvokset dreng og havde et vindende væsen.

Jeg tror aldrig, jeg så ham være anderledes klædt. Han gik altid med en sweater på samme korrekte måde som andre bærer en jakke. Det var ikke fordi han ville være skødesløs. Han var simpelthen en kernesund, naturlig ung mand — også i sin påklædning.

Min tante syntes godt om at have ham boende. Han frembød aldrig væsentlige problemer, og f. eks. faldt huslejen prompte den første i måneden. I det hele taget var han på mange måder forbløffende almindelig i sin fremtræden.

Mere har jeg ikke at tilføje.

Måtte min tanke med offentliggørelsen af denne historie vise sig at være heldig. Måtte min formastelse til at blande mig i et andet menneskes arbejde, vise sig at være rigtig, så vil det lette min samvittighed. Uden at ville retfærdiggøre min usædvanlige handling, kan jeg sige, at den dog i det mindste har været ren og ideel.

For mig har læsningen af dette manuskript — eller hvad man nu skal kalde det — nemlig betydet en oplevelse ud over det sædvanlige. Mine øjne er blevet åbnet for noget, som tidligere stod helt dunkelt og uklart for mig. Ja, man kan næsten sige, at jeg er blevet opmærksom på aspekter, jeg knap nok anede eksisterede.

Denne historie har fået mig til at erkende, hvor snublende let enhver kan blive impliceret i et nok så ukonventionelt kærlighedsforhold. Det anede jeg ikke tidligere — og ville måske engang fordømme noget, som jeg ikke forstod, fordi jeg aldrig havde kendt til det.

Selvom vi er kommet langt i retning af en friere moral og en mindre dømmende holdning over for dem, »som er anderledes«, mangler der vist meget endnu. Den skæbne, der træder ud af de ark papirer, jeg fandt i skrivebordsskuffen, er nok ikke helt så usædvanlig, som man bilder sig ind. Enten det nu er digt eller virkelighed, vil jeg, at også andre skal dele denne oplevelse med mig og lære at forstå i stedet for at dømme.

Fuld af tvivl og usikkerhed — ikke mindst på grund af det, der skete, efter at jeg havde læst det hele — lægger jeg Arne Holmers egne ord frem for andre i forhåbningen om, at de vil blive modtaget på den måde, jeg selv modtog dem: som en både rystende og opløftende beretning. Opløftende fordi den åbner vejen for en større forståelse af medmenesker — selvom de ikke altid opfører sig som flertallet.

Det, vi gør i sengen, trænger snart til fuld offentlig forståelse.

Hvis nogle fine Aander ikke kan gaa med til at se andet i dette fine Drama end Fremstilling af et usædvanligt Tilfælde, og i dets Helt ikke andet end en syg Mand; hvis de ikke vil indrømme, at dette Drama alligevel huser visse Idéer af meget almen Interesse — saa er Fejlen ikke disse Idéers eller dette Dramas, men Forfatterens, jeg mener hans Kejtethed — skønt han i denne Bog har lagt al sin Lidenskab og al den Evne, han raader over.

(André Gide — i sit forord til »Den Unormale«)

I

Det var en ren tilfældighed, der gjorde, at jeg søgte ud til Dragør, da jeg kom hjem fra Paris. Jeg havde efter min soldatertid tilbragt to år i Rue Saint Jacques med at lave ingenting og alting, og jeg vendte hjem med manuskriptet til en bog i kufferten. Den var skrevet på dansk — og derfor måtte jeg hjem til Danmark.

Fortovskafeerne langs Boul. Saint Germain og Boul. Michel, Luxembourghaven, biblioteket i Sorbonne, Hallerne, statuen af Henri V o. s. v. var for mig mere velkendte end Vandkunsten, Kongens Have, Tivoli og alt det andet i København. Det var yderst sjældent, vi kom ind til byen fra kostskolen på Sydsjælland i hele min drengetid, og lige efter tjenesten stak jeg af. Jeg vidste ikke, hvad jeg ville være — udover forfatter, hvis jeg kunne blive det. Og jeg havde regnet ud, at jeg måtte klare mig for de penge, jeg modtog hver måned, plus en beskeden arbejdsindsats ved et eller andet. På det grundlag rejste jeg til Paris . . .

Det gik så godt, at jeg ikke aner, hvor de to år blev af — så hurtigt forsvandt de. Jeg var vel nok lidt for ung og uerfaren i begyndelsen, men det sidste års tid følte jeg mig afgjort som den privilegerede livsnyder, og det var i dette tidsrum, at jeg — mæt af frihed og hvad den fører med sig — fik ro til at skrive bogen.

Nu ville jeg hjem for at prøve på at få den antaget.

Da jeg nærmede mig København, kom jeg til at tænke på, at jeg næsten ingen kendte i hele byen. Mine skolekammerater var spredt overalt i landet — jeg havde ikke kontakt med én eneste af dem, og selve København var mig fremmed.

Det sidste stykke vej i toget — fra Roskilde tror jeg, det var — snakkede jeg med en sortklædt ældre dame, som skulle til begravelse i Dragør. Det genkaldte erindringer om den lille fiskerby med toppede brosten og idylliske gulkalkede huse med røde tage, løsgående gæs og landlig atmosfære tæt ved København. Det ville være et godt udgangssted for min vej til forlagene, for selvfølgelig regnede jeg med at komme til at rende dem alle sammen på dørene.

Jeg tog derfor derud, drak en bajer på kroen og spurgte efter et værelse i et privathus. Man henviste mig til den gamle frk. Erichsen — og her på hendes kvist sidder jeg nu. Hun er en sød dame — helt forskellig fra den gængse opfattelse af værtinder, der lejer værelser ud. Hun ønsker ikke at vide noget intimt om sin lejer, og hun har fra starten givet mig en fornemmelse af tryghed i sit hus, som gør alting nemmere og rarere.

Huset er et af de skønne, gamle i indre by, strædet er smalt, og atmosfæren sjov og hemmelighedsfuld. Jeg befandt mig godt her på kvisten fra første dag mellem frøkenens gamle møbler, og da min bog var antaget, begyndte optimismen med hensyn til min fremtidige tilværelse at stige.

Jeg var glad for, at jeg havde valgt at flytte herud — frem for at sidde og hænge inde på Lauritz Betjent og stifte nye interessante bekendtskaber.

Mennesker, piger, fester, spiritus og dårlig jazz . . . havde jeg mødt i Paris. Nu ville jeg prøve på at lære mig selv at kende.

II

Det var i maj, jeg flyttede ind hos frk. Erichsen. Det var samme måned, jeg fik min bog antaget. Og det var i maj, jeg traf Trisse.

For bare otte måneder siden.

Dengang lyste husenes mure om kap med solen, varmen stod lystigt over byen, og aftenerne var milde og foruroligende. Nu sidder frosten dybt i jorden, og tågehornets hæse lyd fra sundet bringer uhygge med sig helt her ind i værelset.

Jeg føler det, som var det en evighed siden, og alligevel står hver dag, hver time, hvert nok så ligegyldigt lille øjeblik, ganske klart for mig, og jeg kan nok aldrig slippe det af mit sind.

— — —

Hun stod nede ved havnen, da jeg slentrede forbi på en af de første aftenture i min nye, lille by. Der var mange unge på pladsen, ved museet, og i bådene. Havnen var præget af livlig aktivitet. Hele tiden kom små fartøjer ind, eller andre satte fra og styrede ud mellem hinanden mod ydermolen og videre til sundet.

Jeg ved egentlig ikke, hvorfor jeg lagde mest mærke til hende — måske fordi hun stod alene?

Hun havde stramme, blå cowboybukser på og en lille småternet skjortebluse, som stod åben i halsen. Hendes lange, lyse hår hang løst ned og skjulte den ene side af det solbrune, unge ansigt. Fødderne havde hun stukket i et par sandaler, hvis såler på en eller anden mirakuløs måde blev holdt fast med bare én eneste sejlgarnstyk lille strop. De var små og fint formede, og neglelakken lyste i en lækker, skinnende nuance.

De unge mænd, der passerede hende, stirrede hun roligt og ligefremt på, men det antydede ikke noget. Hun var bare ikke den type, der slår blikket ned. Hun så sig omkring, vurderende, men uden at vise tegn på, at hun ville tiltrække sig opmærksomhed.

Hun stod stille — og hvilende.

Det så ud, som om hun ventede på nogen, men da jeg længe havde stået og stirret på hende, og et par gange havde fanget hendes øjne og holdt dem fast, afgjorde jeg med mig selv, at hun simpelt hen var her for min skyld . . .

Så enkelt var det, og jeg masede mig på med den største frejdighed, idet den velgørende tanke slog ned i mig, at jeg jo ikke længere befandt mig i Paris, hvor enhver kvinde altid skal gøre det så svært som muligt for en mand at nærme sig hende. Dog aldrig så vanskeligt, at han opgiver det.

Her var det noget andet. Jeg behøvede blot at spørge, om hun ville have en is, og det ville hun.

— Vi kender da godt hinanden, sagde hun med et lille smil. Vi er jo genboer på tredje uge allerede — ikke?

— Er vi? sagde jeg lykkelig overrasket, og da jeg så en tydelig skuffelse brede sig i hendes ansigt, skyndte jeg mig at tilføje: — Jeg mener, jeg har jo set dig i det lille stræde flere gange, men jeg anede ærlig talt ikke, hvor du boede. Hvad hedder du?

— Trisse!

— Det kan man ikke hedde . . .

— Så Beatrice, da.

— Eller bare: Bea!

— British European Airwais . . .

— Nåh, nej, men Trisse altså. — Jeg hedder Arne . . . Arne Holmer.

— Hvor kommer du fra?

— Paris, sagde jeg.

— Og så?

— Så . . . ikke noget.

Vi gik en tur, men den blev ikke særlig lang, for jeg bemærkede ikke, at det var vort eget smalle stræde, vi hurtigt kom ind i. Endnu var jeg ikke blevet så kendt med Dragør. Vi gik ind fra en anden side, end jeg plejede, og pludselig smuttede hun fra mig lige så let, som hun var dukket op.

Da vi kom til lågen, slap hun min hånd og sagde: — Tak for isen — jeg er hjemme nu!

Jeg blev så overrasket, at jeg slet ikke nåede at sige noget, og jeg stod bare og gloede dumt.

Der boede hun altså — og der, over for, lå mit hus.

Jeg besluttede mig, med det samme, til at gå ned på molen igen den næste aften for at se, om hun mon ville komme . . . og om jeg da slet ikke havde nået at gøre det ringeste indtryk på hende?

III

I grunden var det vist ikke dette første, tilfældige møde med Trisse, der gjorde mig forelsket i hende. Dertil var det nok lidt for hastigt og almindeligt. Jeg tror heller ikke, der skete noget vigtigt de følgende aftener — selv om vi, uden at aftale det, sås samme tid og samme sted.

Jeg fik at vide, at hun var 17 år (men så ud som en tyveårig), at hun arbejdede som klinikdame hos en tandlæge inde i København (men regnede med snart at springe til fordel for noget nyt og mere spændende), og at hun boede alene med sin mor i huset over for frk. Erichsens. Faderen, der havde været oberst i hæren — den gang boede de på Bornholm — var død for tre år siden, på et tidspunkt, hvor han og moderen havde indledt skilsmisseforhandlinger, »og siden den tid har mor været så underlig, synes jeg«.

Vi gik ture langs molen, så på skibene, holdt hinanden i hånden og nød de milde sommeraftener.

Og vi skiltes uden for hendes låge uden at aftale at ses igen. Men næste aften og næste aften igen søgte vi begge ned til stedet ved havnen.

Nu var jeg så småt begyndt at vænne mig til det, så da det første gang, efter at jeg havde truffet Beatrice, blev dårligt vejr en aften, anede jeg ikke, hvad jeg skulle foretage mig. Det var fjollet at gå ud, for det stormede og regnede, og der ville bestemt ikke være én eneste nede at promenere. Jeg var lige begyndt at sætte skik på de to lejede værelser og havde været på det lokale bibliotek — også i et idyllisk bindingsværkshus — efter lidt godt til en aften som denne.

Men noget sagde mig, at hvis jeg alligevel gik ned på havnen, så ville jeg møde Trisse, fuldstændig som andre aftener, og jeg undrede mig over, at det virkelig kunne betyde så meget . . .

Derfor trak jeg min gamle regnfrakke på, slog kraven op om ørerne og gik alene gennem det smalle stræde mod molen. Det var en mørk aften — ikke som de andre lette skumringer, og jeg lagde mærke til, at der var tændt lys i flere af vinduerne langs vejen.

Nede på molen var der fuldstændig øde og stille. Det eneste, man hørte, var regnens hårde plasken mod asfalten og den rislende lyd i rendestenen.

Trisse var her ikke . . .

Jeg rystede på hovedet af mig selv, mærkede, at frakken ikke længere formåede at holde vandet ude, og skuttede mig lidt.

Det var rigtig latterligt . . . var det.

Så dukkede hun op.

Hun løb frem imod mig gennem regnen, fægtede med armene og råbte et eller andet, som jeg ikke fik fat på. Jeg var krøbet ind under et halvtag, hun styrede lige imod stedet og kastede sig ind til mig. Vandet silede ned ad hendes kinder, håret var drivvådt, og da vi kyssede hinanden, smagte jeg den ferske, friske sommerregn i munden. Hvad var nu dette for noget?

— Er du sikker på, du ikke er lidt småtosset? spurgte jeg.

— Hvad med dig selv?

— Jeg måtte da ned til dig, hvis du kom i aften!

— Ja, hvis jeg kom. Tror du virkelig, jeg vil ødelægge mit nyvaskede hår for at rende efter sådan en som dig. Næh, du, jeg sad i vinduet og så dig sjoske af sted ned gennem strædet, så sagde jeg til mig selv: han er godt skør, at han gider . . .

— Og så rendte du alligevel efter mig!

— Jeg syntes bare, det var synd, hvis du fik en lungebetændelse af at stå og kikke efter piger i dét vejr!

Når hun således havde reddet mit liv, fandt jeg det kun ret og rimeligt til gengæld at invitere hende med hjem på kvisten. Og hun protesterede ikke, da jeg tog min regnfrakke af, lagde den over hovedet på os begge og førte hende af sted. Uden at jeg — dengang — sådan rigtig lagde mærke til det, ledte hun os ad bagvejen, så ingen så os smutte sammen ind i huset.

— Har du et håndklæde? var det første, hun sagde, da vi var kommet op til mig.

Og da jeg fandt det frem, var hun allerede godt i gang med at smide det våde tøj. Hun stod ugenert midt på gulvet og frotterede sig over det hele. Hun skottede til mig, som ventede hun, at jeg skulle se rigtigt på hende, og da jeg lod min hånd løbe ned over hendes skulder, greb hun den og holdt mig borte fra sig, mens hun lo.

— Havde du tænkt dig at lege Agnete og Havmanden? Skal du ikke også tørres — hva’?

Mens jeg viklede mig ud af de våde klæder, overraskede hun mig med endnu et spørgsmål:

— Se på mig, sagde hun, synes du, jeg er for tyk?

Jeg efterkom opfordringen, opdagede, at hun måske var knap så slank, som jeg hidtil havde antaget, men til gengæld helvedes dejlig med velvoksne bryster med store, røde spidser og et maveskind, som var lige til at bide i. Som hun stod der, lignede hun en statue af en sanselig, hedensk kvinde, med glimtende vandperler i topkussen.

Af samme grund fik jeg aldrig svaret ordentligt på hendes spørgsmål. Jeg tog fat i missekatten og trak hende efter mig over mod sengen. Her skubbede hun til mig, så jeg lå med hende over mig, og vi begyndte at kærtegne hinanden. Jeg var helt tør på kroppen nu — og varm som bare pokker.

»Lille Peter Kanin« længtes efter »Rødhætte«, så det forslog noget.

Jeg kildede hende, kyssede og slikkede, nappede med tænderne i inderlåret, legede med fingeren, stak den ind, så saften begyndte at flyde. Samtidig mærkede jeg, at min egen stiverik stod og dirrede, og da hun bøjede sig ned og omsluttede den med sin varme, søde mund og slikkede med tungen, blev den stor og vild som en tirret tyr.

Nu trak jeg hende ind over mig og spiddede det hidsende kød på mit hårde redskab, som gik op i hende lige til nosserne. Med tungen hængende langt ud af munden slikkede hun mit øre, så det sang inden i mig, mens jeg holdt hænderne om hendes hofter, løftede hende op og ned, og drejede underlivet rytmisk til siderne.

Længe lå vi på denne måde.

Så vendte jeg hende om på ryggen. Til min store fryd opdagede jeg, at afbrydelsen havde gjort »Lille Peter Kanin« endnu stivere og større end før, og jeg forsøgte mig indledningsvis med at lade den gøre meget lette tilnærmelser til »Rødhætte«.

Jeg gned dens spids forsigtigt mod hendes indgang uden at trænge ind, men hun klamrede sig til mig og stødte den i bund med et herligt plask.

Så cyklede vi sammen i dejlige hop på madrassen, og da vi kom i mål — begge to — troede jeg, det aldrig nogen sinde skulle holde op. Det rendte af mig som vand af en hane. Det tappedes af mig i salige rystelser. Og det ville slet ingen ende tage. Først da hun klaskede sammen og lå lige så slap som dynen på gulvet, trak jeg den ud.

Og da dryppede den endnu.

Hun lå med spredte ben — ubevægelig — død.

Jeg var som lettet for hele min vægt, da jeg rejste mig og gik over og fandt nogle cigaretter. Jeg tændte to i munden på mig selv, rakte hende den ene og gled atter ned på sengen. Hun lå stille og inhalerede, mens hun legede med »slapsvansen«.

Hele natten slikkede vi hinanden og krævede mere og mere. Jeg tog om hendes fint foremede ankler og bøjede den gode varme krop i de rigtige stillinger. Vi satte os og så hinanden i øjnene. Så lagde hun sit højre lår over mit venstre og jeg mit højre lår over hendes venstre. Hun ledte den ind i sig og tog fat om mine arme, mens jeg tog om hendes, og i takt bevægede vi os frem og tilbage som luftgyngen i Tivoli. Så herligt kan man knæppe . . .

Jeg trykkede, suttede, kælede og gled frem og tilbage i hende, så vellysten fyldte os begge, øjnene klappede i, og en sløret, liderligt-sød tåge lagde sig omkring os.

Det var mødet med en håndgribelig, materiel kærlighed, en dampende gejl situation, der opstod på det lille kvistværelse.

Drevet til den yderste grænse af trang til udladning nærmede min strittende katode sig gang på gang hendes våde, ventende anode, og strålerne fra mig sendte en strøm af spektrallinjer lukt ind gennem skeden og helt ud i bryster og baller, så de lyste op i natten som elektriske pærer fra sengen.

Hele værelset illumineredes af vor kærlighed!

Af og til frembragte den mystiske sammensmeltning også de sælsomste lyde . . .

Og til andre tider var det mest varme, der udgik fra energi- og kraftcentralen . . .

Vi vågnede ved at høre fuglene kvidre, og værelset var ikke længere tåget og sløret, men opfyldt af et klart og kraftigt lys. Jeg lagde mig med den ene arm dinglende mod gulvet og stirrede op i loftet. Klemt ind til væggen lå Trisse, og hun var uendelig langt borte, i en dyb privat søvn, som fik mig til at føle et stik af ensomhed.

Jeg gik op og lukkede vinduet, spærrede stilheden inde og mærkede sulten i min mave.

IV

Den fornemmelse af lykke, som fyldte os begge, da hun slog øjnene op og smilte forundret, var så stærk og intensiv, at den bortjog mit lille stik af ensomhed.

Nu var hun vendt tilbage til mig, nu var vi sammen igen — vi kunne fortsætte den kærlighed, som vi havde fundet i ly af natten og i det mørke, som den heftige regn havde lagt om den lille by.

Vi var to elskende, der vågnede op på en seng, som ved vore handlinger var avanceret fra et hvileleje til et smykkeskrin fyldt med ømhed og kærtegn.

Selv om det ikke var sådan, vi i tankerne formulerede den glæde, som var i det lille kvistværelse dén morgen, tror jeg alligevel, det hang i luften.

Vi var forelskede, og vi vidste godt, det var en gave til os begge — en sjælden følelse, der opstår mellem to kroppe, som passer ind i hinanden. Det var håndfladens bløde berøring med brystets bue, der havde fremkaldt den stemning, som var nattens, men det var morgenens stille, forundrede smil mod mine øjne, der fortalte, at vi for alvor havde fundet hinanden.

Hun var så sød, som hun sad der i min seng, mens dynen faldt ned og lagde sig på hendes knæ, og da hun lod hånden glide gennem sit lange hår og roligt søgende kikkede sig omkring, mærkede jeg noget blødt indvendigt, som jeg ikke før havde kendt. Hun var så rørende kær, da hun ganske langsomt blev vågen og så på mig for at forvisse sig om, at det ikke var noget, vi havde drømt.

Så kom hun med et ryk i hele sin skikkelse ind i virkeligheden, hun så forfærdet på sit lille armbåndsur og sagde:

— Du godeste, jeg skal skynde mig. Vi får en travl dag hos tandlægen i dag, og jeg skal først over til mig selv. — Og se mit tøj: hvor er det krøllet og sjasket. Det var også dig, der absolut ville ud i det væmmelige vejr. Du er vist en værre en?

— Er du ked af det?

— Jeg er sønderknust over din opførsel. Tænk at beholde en ordentlig pige hos sig hele natten og måske endda bringe hende i fortræd hos sin mor. Hvor sku’ du i grunden ta’ og skamme dig . . .

— Hvad siger din mor til dig?

— Hun er helt all right — og desuden sover hun. Det plejer hun at gøre på denne tid, så vidt jeg ved.

— Hvornår skal du være hos tandlægen?

— Klokken otte — havde du tænkt dig at følge mig derind — måske?

— Nu du siger det. Jeg venter på dig oppe ved bussen!

Så svingede hun benene ud af dynen, rejste sig og trak med væmmelse i den klamme kjole, som havde ligget i en bylt på gulvet. Hun stak fødderne i de våde sandaler, drejede sig omkring og kyssede mig på kinden.

— Så ses vi om tyve minutter, skat. Ved du, hvor det er, jeg står på?

— Selvfølgelig . . . elskede!

Og hele vejen ind sad vi med hinanden i hånden, og med små blikke og smil og lette berøringer i takt med bussens rumlen talte vi sammen om nattens hændelser — uden ord, uden risiko for at blive forstået af andre. Vi lo, når det var helt klart, at vi tænkte på det samme, og vi blev varme af glæde over den tavse repetition af alt det, som var sket mellem os.

På den måde føles en rejse fra Dragør til København som en rumfart med den morgensure chauffør ved styrepinden. Jeg var noget forbløffet, da jeg få sekunder efter, at vi havde forladt basen, så ud af ruden og opdagede Rådhuspladsen tone frem forude.

Vi var ved målet, vi skulle skilles og undvære hinanden en evighed.

En hel lang dag . . . fra morgen til aften.

V

Nu fulgte en dejlig tid, som hver dag bragte noget nyt og godt med sig — til hende og til mig. Fra den morgen var Beatrice min pige, og vi blev inderligere og inderligere både i sengen og i vore samtaler, så vi følte en stærk taknemmelighed over, at vi havde lært hinanden at kende.

Hun var en munter, frisk tøs og pokkers køn med al sin syttenårige varme, og sit store mod på livet. Hun så i mig en passende partner til de frække, søde øvelser, som skaffede fryd på den lille kvist, men også en god kammerat, hun kunne betro sig til.

Og så var vi — som sagt — forelskede . . .

Den spirende digter-røst i min unge sjæl boltrede sig, og poetens trang til at ytre sig om livet fik samme mulighed for udløsning som min den stive beregnede sig.

Dog var det mest underlivet, jeg digtede om.

Mit skrivebord fyldtes med inspirerede lyriske beskrivelser af alt dét, som er skønt, og de var hver gang tilegnet hende. Hun kom op til mig, rodede i skrivebordet og fandt dem selv. Hun slog sit lange, lyse hår tilbage, rystede på hovedet og lo taknemmeligt, når hun havde læst det sidste nye epos. For hun var glad for, at jeg dyrkede hende på alle tænkelige måder.

Jeg kan huske et af digtene. Det lød omtrent sådan:

»En pige i Dragør hed Trisse

Hun ha’de så dejlig en fisse

I aftes den fik

besøg af min pik

— som ikke er nogen radise«

Da hun fandt det, spruttede hun af grin og lagde det pænt sammen, inden hun stoppede det ned på barmen.

— Tak, Arne, fnisede hun, du har virkelig tilført limerick-kunsten et værdifuldt bidrag. Det skal ind i min scrapbog, hvis du tillader.

— Alt for gerne du, men hva’ med et af de skrappere?

— Nej, tak det rækker.

Næste dag lagde hun lidt skødesløst — men med slet skjult diskretion — et lille stykke papir på mit skrivebord, og da jeg ilede til for at se, hvad det var, læste jeg:

»Du bragte mig ud af jaketten

Du gav mig et gog i rouletten

På grund af dit digt

Når jeg læser sligt

jeg rødmer helt ned i rosetten!«

— Bravo, Trisse, hvor er du dygtig. Hvem har hjulpet dig . . . for resten?

— Tandlægen — han sagde, at en pæn og ærbar ung dame ikke skulle finde sig i lyriske tilnærmelser uden at tage til genmæle, og så digtede han og jeg sammen, hvis du endelig vil vide det!

— Trisse . . . har du virkelig vist tandlægen mit digt!

— Gu’ har jeg så. Jeg syn’s, det er så skideskægt!

— Hold da helt fest. Hvor gammel er gubben?

— Åh, et par og tredive, vil jeg skyde på. Jeg har aldrig spurgt ham. Bliver du jaloux — hva’?

— Ja, meget.

— Det skal du ikke være. Han digter ikke nær så godt som du — synes jeg!

— Hvad vil det sige — det var da udmærket, det du kom med her!

— Arne, du undervurderer mig. Jeg har selvfølgelig lavet det selv, og desuden er tandlægen aldeles ikke noget for en slikmund som mig. Helt nøjagtig er han vist seks og tres, gift og far til fem voksne børn.

— Jamen, hvorfor sagde du det så?

— Det var dig, der begyndte at drille med ikke at tro på, at jeg havde lavet det selv.

— Om forladelse . . .

— — —

Selvfølgelig pjattede vi meget af tiden væk på den måde, men samtidig faldt det os aldrig svært at springe fra pjank til dybt alvorlige stunder, hvor vi betroede os til hinanden og talte inderligt sammen.

Vi følte, at vi nød et privilegium ved at have et problemfrit, godt forhold til hinanden. Vi var begge unge og grådige efter at elske — og jeg var ikke jaloux. Det var bare noget, jeg sagde for at glæde hende. Man kan sige komplimenter til sin hjerterdame på mange forskellige måder.

Der var simpelt hen kommet noget kernesundt og naturligt ud af, at vi havde mødt hinanden, og derfor så vi ingen grund til at slå bremserne i, hverken for det ene eller det andet. Hvad der kunne komme ud af vort samvær, det måtte og skulle frem, syntes vi, på alle punkter bortset altså lige fra ét . . .

Vi vidste, at vi ingen børn ville ha’.

Dertil var vi alt for unge og umodne. Ingen af os kunne endnu bære det ansvar, det ville pålægge os, og derfor passede vi på, efter den første nats store letsindighed.

Trisse betroede mig, at hendes højeste ønske var at blive mor — bare ikke de første år.

Jeg gik selv med hende op til lægen, da hun skulle have taget mål til et pessar. Den første, vi konsulterede, var en gammel modelæge med et fornemt klientel. Han undersøgte Trisse og var længe alene med hende, før han kaldte mig ind i venteværelset.

— Desværre, sagde han, har jeg jo også fået den unge dames alder at vide, og jeg må af den grund afstå fra at hjælpe Dem. Vi kan umuligt medvirke uden forældrenes samtykke!

— Jo . . . men doktor, det er da lovligt, og Beatrice fylder også snart atten!

— Beklager, unge mand, men det er et princip, vi ikke kan fravige i noget tilfælde!

— Vi . . . hvem er vi? Mener De alle læger i hele København?

— Jeg kan naturligvis kun udtale mig på mine egne vegne. Hvad mine kolleger foretager sig, kan jeg jo ikke vide. Det er ikke fordi, jeg er helt uenig med Dem i Deres ønske, men min praksis er af en sådan art, at jeg desværre er nødt til at tage visse hensyn — forstår De?

— Tak skal De ha’ — hvor meget skylder vi?

— Ikke noget — jeg har jo ikke hjulpet Dem!

Så gik vi ned ad trappen og så slukørede på hinanden. Med et lille forlegent smil konstaterede vi, at Trisse var for ung til kærtegn!

Den næste, vi prøvede, var mere fiks på fingrene, eller var det, fordi vi påstod, at vi var lige gamle — begge 22 år?

Hvis han troede på det — hvad jeg ikke regner med, han gjorde — var han lovlig undskyldt. Trisse var så struttende voksen, at det var en fryd at se på — velsagtens også for en, der har studeret anatomi ved Københavns Universitet i otte år.

Efter den dag var vi trygge — og endnu ivrigere.

— — —

Fra den første tid med Trisse husker jeg også den store fortrolighed, vi havde til hinanden. Det var, som om vi uden besvær kunne tale om alt. Vi behøvede ikke tage hensyn til dumme fordomme, som ellers kan hindre unge i at nærme sig hinanden.