Grete Roulund

Emeralde verde

Lindhardt og Ringhof

Emeralde verde

Copyright © 1992, 2016 Grete Roulund og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711588482

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

I

Da der var gået to dage, og katten ikke var kommet tilbage, var dommerens kone for alvor blevet bekymret. Hun åbnede døren og så ud i haven, men så kun mørke og regn. Naboens havelåge klaprede. Dommerens kone lukkede døren.

– Hvad laver du? råbte hendes mand inde fra badeværelset.

– Jeg så bare efter katten.

Dommeren kom ud i entréen i slåbrok.

– Hvorfor kommer du ikke i seng?

– Den har aldrig været væk før.

Dommeren stod stille og kiggede på hende. Selv i slåbrok lignede han en dommer.

– Den kommer i morgen. Helt bestemt. Kom nu, jeg har lavet et bad klar til dig.

Dommerens kone havde lyst til at græde, og hun følte sig latterlig. Hun gik forbi sin mand, og ingen af dem rørte ved hinanden, men hun mærkede varmen fra hans krop; han var altid meget varm, varmere end alle andre mennesker, hun havde kendt.

Derimod var badet for koldt. Hun åbnede for den varme hane og lænede sig tilbage og lukkede øjnene, hun havde ikke lyst til at se på sin krop.

– Jeg er blevet sulten! råbte dommeren ind til hende. Skal jeg ikke smøre et stykke til dig? Og et glas vin? Nu er jeg blevet vågen alligevel.

Dommerens kone var ikke sulten, men hun var ofte velopdragen. Hun ville gerne have et stykke med et eller andet. Hun sæbede sig ind og hørte dommeren åbne og lukke køleskab og skabe, og naboens låge klaprede stadig, og hun kunne selvfølgelig få en anden kat, hvis den gamle ikke kom tilbage, hun ville blive lige så glad for en anden kat, det var hip som hap, hvad for kat man har, det var overhovedet ikke det, der var i vejen, det vidste hun godt. Det, der var i vejen, var Elisabeth.

Elisabeth var dommerens kones lillesøster, og Elisabeth var blevet gravid. Elisabeth var blevet gravid, selv om hun hverken var gift eller boede sammen med nogen, og hun havde ringet og fortalt det så overraskende glad i stemmen, at bemærkningen: „Du kan jo altid få en abort!“ var blevet kvalt i halsen på dommerens kone. Hun havde aldrig selv fået børn, og pludselig forestillede hun sig alle de sjove ting, som Elisabeth kunne lave sammen med barnet, selvfølgelig uden mænd, og – tænkte hun grumt – uden penge, for Elisabeth var på bistand, havde aldrig taget sig sammen til at blive noget som helst, havde faktisk været en flakke, så at sige. Dommerens kone lukkede vandet ud og begyndte at frottere sig og tænkte, at det var højst sandsynligt, at Elisabeth ville blive træt af barnet og bortadoptere det.

Men dommerens kone var udmærket klar over, at Elisabeth aldrig ville bortadoptere sit barn.

– Philippa? Er du druknet? spurgte dommeren, og Philippa trak i hans anden slåbrok, der hang der til det samme, og så sig i spejlet og konstaterede, at hun ikke så særlig gammel ud endnu.

Dommeren havde dækket pænt op i køkkenet.

– Jeg ved ikke, om rejerne er tøet helt op, sagde han. Så løftede han hovedet, og noget, der lignede et lysskær, gled over hans ansigt.

– Du ser meget bedre ud, sagde han. Jeg vidste, du ville have godt af det bad.

– Jeg har det også bedre, sagde hun og betragtede sine rejer. Tror du ikke, vi skal lade dem stå lidt?

Hun tog sit glas og gik ind i stuen og så ud ad vinduet. Dommeren fulgte efter hende og omfavnede hende bagfra.

– Det er ligesom i gamle dage, sagde han og kyssede hende i nakken. Os to i slåbrok. Og skråt op med naboerne.

– Ja, svarede hun. Og i samme åndedrag: Gid naboen ville gøre noget ved den låge.

Telefonen ringede.

– Lad den ringe, sagde dommeren.

– Det er måske noget med katten.

Han tog telefonen. Bordlampen lyste op på hans ansigt og gjorde det fremmed. Ved siden af telefonen lå brochurer fra den ø, hvor de fra næste uge skulle holde ferie, og det gik op for hende, at hun ikke kunne tage af sted, hvis katten ikke blev fundet. Dommeren ville ikke kunne forstå det, hans dyrekærlighed var særdeles prosaisk.

– Der var ikke nogen, sagde han og lagde røret. Bare en eller anden, der trak vejret.

– Måske var det Elisabeth.

– Elisabeth? På denne her tid?

De betragtede hinanden lidt forundret, vagtsomt; så trådte dommeren ud af lyset og fik sit eget ansigt igen og gik hen til hende, lagde armen om hendes skulder og sagde: – Nu er rejerne nok tøet op, og hun lod sig villigt føre ud i køkkenet, og han sagde: – Du er ked af det med den kat, ikke?, og hun svarede: – Jeg ville ønske, vi havde et barn, og han sagde ingenting, og de satte sig ned og begyndte at spise.

– Hør, hvor det regner, sagde dommeren. Det bliver skønt at komme væk fra det hele.

Hun sagde ingenting.

– Du kan ligge hele dagen på stranden. Og øen er ikke opdaget endnu, vi kan leje en bil og køre ud og se jungle, naturreservater og ingen turister. Eller – næsten ingen turister.

– Jeg har ikke lyst til at se nogen jungle.

– Det var ellers dig, der ville derned.

– Ikke nu.

– Åh, Gud, sagde dommeren og koncentrerede sig om sine rejer. Philippa så på ham, mens han spiste. Hans hår var lidt tyndt, ansigtet tungt og dommermægtigt, hårene på hans bryst var nistret med gråt, og han burde ikke mere gå rundt i slåbrok, halshuden var løs og nubret som på en kalkun. Dommeren spiste med bøjet hoved.

– Jeg ved godt, sagde han, hvor glad du var for den kat. Ligesom et barn. Men hvis den ikke kommer, køber vi en ny. En flot én, ikke en almindelig kat, men en racekat, en perser. Der var engang, du så gerne ville have en perser, en hvid perser. Kan du ikke huske det?

– Nej, sagde hun.

– Jo, du kan. Det var lige, da vi fik huset. Du ville have grønne puder i sofaen og en hvid perser, kan du ikke huske det?

– Røde.

– Røde hvaffornoget?

– Puder. Det var røde puder, jeg ville have.

– Herregud, sagde dommeren og drak med beherskelse af sit glas. Er det ikke ligegyldigt? Hvorfor skal vi skændes om puder?

– Det er ikke det, sagde hun. Det er slet ikke dét, det drejer sig om.

Og som en kommentar lød et brag, som om huset var blevet ramt af en granat, og de så begge op mod loftet og blev siddende helt stille. I et hjørne dryssede lidt puds ned.

– Det var skylightet, sagde dommeren. Du har ødelagt mit arbejdsværelse.

Hun ledte efter en undskyldning, men fandt ikke nogen. Havens ældste træ havde haft en mennesketyk gren hængende over skylightet lige siden, de flyttede ind, og dommeren havde masser af gange bedt hende ringe efter en mand, der kunne save den over, men det var aldrig blevet til noget. Hun anede ikke, hvem man ringede til, når man ville af med en gren.

Oppefra lød det, som om man smed småsten på gulvet. Dommeren flyttede øjnene fra loftet til sin kone.

– Nu bliver alle mine papirer ødelagt, sagde han så venligt, at hun blev bange for ham. Hun forestillede sig arbejdsværelset: mahognibordet slået til vragrester, aktstykker og dokumenter svømmende i vand som fladfisk og et eller andet sted, med snuden over overfladen, lumsk som en krokodille, grenen fra pæretræet – glassplinter, som månen glimtede i og forvandlede til fisk af sølv, al orden slugt af et sort og fortidigt kaos.

– Måske skulle du gå op og se, hvor slemt det er, foreslog hun.

– Du synes, jeg skulle gå op og se, hvor slemt det er? Hvor mange gange har jeg bedt dig ringe efter en mand? Ingenting er i orden. Huset er en svinesti! Og hvad får jeg, når jeg kommer hjem? Træt hjem; det er mig, der laver noget, husk det! Jeg får en sur kone, det er, hvad jeg får, en kone, der hakker og hakker på mig, en kone, der ikke gider lave mad. En kone, der hellere vil have en kat, end hun vil have mig. Katten tager du dig af, ikke? Men mig? Der er ingenting, der er godt nok! Ingenting!

Dommeren havde rejst sig op. Han så ud, som om han ville feje alt porcelænet på gulvet, og Philippa turde ikke svare.

– Jeg går i seng, sagde dommeren. Godnat!

Han gik meget tungt op ad trappen. Døren til soveværelset smækkede. Regnlyden oppefra var blevet dybere og lød ikke mere som grus. Og naboens havelåge.

Philippa rejste sig og begyndte at vaske op. Om en time ville dommeren sove, og så kunne hun gå i seng. Hvis ikke vandet trængte ned gennem loftet, og hun blev nødt til at vække ham. Hun håbede på, at hun ikke blev nødt til at vække ham.

Philippa skænkede et glas vin og bar det ind i stuen. Radioen spillede opera, og hun dæmpede den og satte sig i sofaen. Hun følte sig uretfærdigt behandlet. Hun følte sig en smule som martyr. Hun overvejede, om hun stadig elskede sin mand. Hun vidste det ikke, hun havde været træt af ham længe. Men, og det huskede hun stadig, og det var ikke så forfærdelig længe siden, der havde været en aften, hvor hun havde bøjet sig over ham og lukket hans øjne med et kys. Hun huskede ikke mere, om de havde været ude eller inde, heller ikke hvorfor hun havde gjort det, men hun huskede, hvordan hans øjenlåg havde sitret mod hendes læber, og hvordan han, da hun trak hovedet væk, var blevet siddende med lukkede øjne og et ansigt så stille og fuldt af overgivelse. Hun havde følt det, som om hun holdt en fugleunge i hånden; en grænseløs ømhed ved visheden om at hun kunne klemme til, hvis hun ville, og i det øjeblik havde hun vidst, at hun elskede ham. Hvor længe var det siden? Tre år? Fire? Ikke længere… Hun var ikke sikker på, at hun kunne få ham til at se sådan ud igen, men hun var sikker på, at hun ville prøve…

En bil kørte langsomt ned ad vejen og standsede. Hun blev straks nærværende, fik et stik i hjertet over, at hun havde glemt sin kat, og rejste sig og så ud ad vinduet. Bilen holdt på den anden side af vejen, en sort bil, lidt større og lidt ældre end de biler, man ellers så i kvarteret, men der var ingen, der stod ud. Så kørte den langsomt videre gennem vandpytterne; det havde altså ikke været noget med katten.

Katten var kommet til hende for mange år siden, pludselig stod den i havegangen og så på hende, en halvvoksen killing, frygtelig tynd, med øren der så ud til at være større end den selv. Den åbnede munden til et lydløst og ulykkeligt miav, da hun rørte ved den, men den gik ikke sin vej, og da hun fremlyste den i avisen, var der ingen, der savnede en killing, og den fik diarré af mælken, hun havde givet den og måtte til dyrlæge, og bagefter syntes hun, at hun var nødt til at beholde den. Indtil i forgårs havde den altid holdt sig til haven, og nu forestillede hun sig den stjålet, solgt til forsøg, kørt over og våd og mast på en fremmed vej. Men én ting var hun sikker på: Hvad der end var sket med den, så savnede den hende. Savnede hende skrækkeligt lige nu.

Og pludselig trængte hun til nogen, der ville være hos hende og holde om hende, være god ved hende, som man er god mod et lille barn.

– Jeg kunne flytte, sagde hun lige ud i luften, og det lød så forundret. Stuen var med ét så stor, så forkert. Elisabeths stuer var aldrig store og forkerte, og Philippa ville gerne have sådan en stue, hvor hun kunne hænge det op, hun havde lyst til: et billede af sig selv som barn, et pænt stykke træ, hun havde fundet et sted, en påfuglefjer fra Zoologisk Have; men det ville aldrig gå, og hun ville blive her med afstemte farver og afstemte møbler afstemt efter afstemte gæster, og hun ville aldrig flytte, selvfølgelig ville hun ikke det, om lidt ville hun gå op og lægge sig ved siden af sin sovende mand, tæt op ad hans ryg for at føle hans varme og hans hud, der var så blød, og hun ville falde i søvn med hovedet mod hans skulder, og han lugtede altid så godt, og at ligge sådan var ligesom at komme hjem.

Du godeste, tænkte hun. Måske elsker jeg ham endnu. Selv om vi slet ikke forstår hinanden.

Hun blev helt overrasket, hun vidste ikke, at folk, der forstår hinanden, meget sjældent elsker hinanden; det er der næppe behov for. Oppe ovenpå lød vandet, som når man sejler i en robåd, roligt og tungt.

Det bankede på døren. Det gav et sæt i hende, og hun vendte sig og så ud ad vinduet. Den sorte vogn holdt parkeret, hvor den havde holdt før, dens lygter var slukket. Det bankede igen. Mærkelig hensynsfuldt, næsten rørende at banke på denne tid i stedet for at ringe. Philippa tændte trappelyset og kiggede ud gennem dørspionen. Hun så en ung mand, håret dyngvådt af regnen, den skindforede krave slået op mod blæsten, ansigtet stort i trækkene, redeligt at se på. Hun var med det samme sikker på, at han kom med hendes kat, og hun åbnede døren uden at tænke over, om det var fornuftigt eller ej. Han stod stille og så på hende. Han var højere, end hun havde troet, og meget, meget våd.

– Er det om min kat? spurgte hun.

– Deres kat? Han lød overrasket, næsten overrumplet. Næh… men er dommeren hjemme?

Nu var det hende, der blev overrasket. Der kom sjældent nogen for at træffe dommeren og slet ikke unge mænd, og slet ikke uanmeldt og slet ikke klokken to om natten. Hun anede ikke, hvad hun skulle stille op.

– Han… sagde hun. Det er vist ikke så godt… lige nu.

– Dommeren er hjemme. Hans vogn står i carporten.

Hun gjorde en lille bevægelse med hånden. – Kom bare indenfor. De var overalt omkring hende. I entréen og nu i stuen. Hun var også i stuen, omgivet af lugten af vådt tøj, af våd hud, af våd hund. Det var som om, der var flere hundrede af dem, men der var kun fire, fem fyre i vindjakker og en meget ung pige, der holdt en schæferhund i snor. Pigen så sig omkring og sagde: – Stilfuldt, hvad?, og Philippa havde stadig ingen anelse om, hvad hun skulle svare, og derfor sagde hun: – Vil I ikke tage støvlerne af?

– For hvad? spurgte en af dem.

– For tæppet. Det er helt nyt.

– Tag støvlerne af, sagde den første unge mand, og de tog støvlerne af og hængte deres jakker på knagerne i entréen, og hunden rystede sig og sprøjtede på tapetet.

– Jeg troede, det var om min kat.

– Hvad er der med den?

– Den er væk. Den har ikke været hjemme i to dage.

Han havde kigget på møblerne, nu så han på hende, virkelig så på hende. De så på hinanden. Hun kunne lide hans øjne.

– Hej, Max! Du er ikke kommet for hendes skyld.

– Nej, sagde Max uden at flytte øjnene. Jeg skulle tale med Deres mand.

– Han sover.

– Sover han? spurgte en af de andre, og med et chok lagde hun mærke til, at han var neger; billeder fra skrækfilm, voldsfilm, pornofilm, alle med hende selv i hovedrollen, overhalede hinanden.

– Sover han? gentog negeren blidt. Han lagde hovedet tilbage og udstødte et brøl. Stilheden bagefter virkede højere end brølet.

– Nu sover han nok ikke mere, sagde negeren venligt. Tror du vel?

Det troede Philippa ikke.

– Hold kæft, se den bar! sagde pigen. Hvad vil I have?

– Bare et eller andet, sagde Max. Og til Philippa: Hvad drikker Deres mand?

Hun svarede ikke. Ovenpå kunne de høre dommeren stå op.

– Har han telefon deroppe, spurgte Max, og Philippa nikkede.

Men dommeren tænkte ikke på at bruge telefonen, han kom tungt ned ad trappen og stod i stuedøren med våde fødder og våde kanter på sine pyjamasbukser, og Philippa tænkte: Der er sprunget et vandrør.

– Der må være sprunget et vandrør, sagde dommeren og opdagede, at hun ikke var alene. Philippa, hvem er de mennesker?

– De kender mig godt, sagde Max. Max Wilton.

– Jeg kender Dem ikke, sagde dommeren. Hvad bestiller De her?

Negeren og de andre var pludselig på begge sider af dommeren.

– Du skulle sætte dig ned, sagde negeren, og få en drink.

– Sammen med os, tilføjede en anden.

– Sig mig, hvad er meningen? spurgte dommeren, ikke bange, kun meget forbavset, mens han blev skubbet hen mod sofahjørnet og sat i en stol. Er det et røveri eller noget i den retning?

– Ligner vi røvere? spurgte Max, mens de alle satte sig. Max havde hånden på Philippas skulder. Pigen fordelte glas med noget, der lugtede som cognac.

– Nej. Egentlig ikke, sagde dommeren og tog sit glas og så på dem, før han drak. I ligner ikke røvere. Har I et juridisk problem? Hvis det er det, er det en sagfører, I skal have fat på.

Dommeren virkede fuldkommen rolig, han så nærmest ud, som om han morede sig en smule på trods af sine våde pyjamasben. Philippa var imponeret af ham.

– Lige i øjeblikket har vi ikke nogen juridiske problemer, sagde Max. Og jeg tror heller ikke, vi får det.

– Philippa, kender du de mennesker? spurgte dommeren. Philippa rystede på hovedet.

– Deres kone kender mig ikke så godt endnu, sagde Max. Men De gør, eller burde gøre.

Dommeren rynkede panden og så på Max. – Jeg tror ikke, jeg har set dig før. Jeg kan i hvert tilfælde ikke huske det.

– Deres mand burde kunne huske mig, sagde Max til Philippa. Han gav mig seks år.

Philippa lukkede øjnene og koncentrerede sig om dommerens tæer. Han ville blive forkølet. Han blev forfærdelig let forkølet.

– Og nu er du kommet ud, sagde dommeren. Og nu vil du hævne dig. På mig. Men det er ikke mig, du skal hævne dig på. Jeg dømte dig kun efter straffelovens paragraf et eller andet. Det nytter ikke at være bitter. Du skal se sådan på det, at du har lavet noget forkert, og du har modtaget din straf, og nu er det overstået. Det er tåbeligt at gøre noget, du senere vil fortryde, og som får dig i fængsel igen.

– Jeg har ikke tænkt mig at gøre noget, jeg vil fortryde, svarede Max.

– Du vil i hvert tilfælde fortryde det, hvis du ikke går nu, sagde dommeren. For hvis du ikke gør det, vil jeg bede politiet om at fjerne dig.

– Det kan De ikke.

– Selvfølgelig kan jeg det, sagde dommeren og rejste sig, men hunden var foran ham med det samme, den knurrede ikke, så kun på ham med stor opmærksomhed.

– Kald på den hund! sagde dommeren.

– Den bider, hvis du ikke sætter dig, sagde pigen.

Dommeren satte sig.

– Er du også en af mine klienter? spurgte han venligt.

– Ikke endnu, sagde pigen, og Max sagde: – Hold så kæft!

De holdt faktisk kæft et stykke tid, så spurgte negeren: – Hvad er det for en lyd?

– Der er gået et vandrør, sagde dommeren. På loftet. Jeg har aldrig vidst, vi havde vandrør på loftet.

– Ok, jo, sagde negeren og rejste sig. Skal jeg kigge på det? Har du en værktøjskasse?

– I skabet ved siden af køkkenvasken, sagde dommeren.

– Jeg går med, sagde en af de andre fyre og rejste sig. De forsvandt med det samme lettede udtryk som gæster, der forlader et pinligt og kedeligt selskab.

– I grunden kan jeg ikke lide det her, Max, sagde en køn fyr med overskæg. Hvorfor dropper du det ikke?

– Ja, hvorfor dropper du det ikke, gentog dommeren. Vi ringer ikke til politiet. Slet ikke, når dine venner laver vores vandrør.

– Det mærkelige er, sagde Max, at jeg ikke ved, hvad jeg skal gøre. Hvad synes du, jeg skulle gøre, spurgte han Philippa; hans ansigt var ganske tæt på hendes, men han så ikke spor farlig ud. Det undrede hende.

– Jeg ved det ikke, sagde hun.

– Du kender ikke historien, vel? Jeg ville gerne have haft dommeren til at fortælle den, men han kan ikke huske den.

Hans arm lå mellem hendes skulder og ryglænet, og et øjeblik blev den helt hård og stiv.

– Jeg er musiker, sagde Max. Jeg spiller altsax. Det er der ikke mange, der gør. Før jeg røg ind, spillede jeg også sax. Jeg var god. Plader. CD’er. Stort hus. Stor bil. Oven i købet et sted på landet.

Åh, Gud, tænkte Philippa og kunne pludselig huske det, kunne pludselig huske det hele.

– Dengang spillede jeg i Sofoklosklubben. Når jeg skulle hjem, lagde jeg mange gange mærke til en gammel kælling… nej, undskyld, hun har nok været omkring de halvtreds, hun stod altid og ventede dér, hvor vi skulle ud, og hun var helt skørt klædt, som om hun var fjorten eller sådan noget, og sminket, som om det var lagt på med ske.

Vi snakkede om hende, om hun var luder eller sådan noget, men det var hun ikke. Hun var verdens ældste groupie, skrupskør, hvis du vil høre min mening, men uskadelig. Absolut uskadelig.

Så en aften skal jeg hjem – eller rettere sagt, jeg skal ikke hjem, jeg tager hjem, fordi jeg er syg, havde så ondt i halsen, at jeg ikke kunne spille, feber ad helvede til, og vejret var også ad helvede til, den rene syndflod, dét her er bare vand ved siden af… Nå, men jeg går altså ud ad døren, og der står hun så, så våd som jeg ved ikke hvad, og jeg tænker, hej, du kan da ikke sådan lade hende stå, vel? Og så siger jeg: „Hør, venter du på nogen? Du kan sgu ikke stå her, du bliver våd!“ Og hun siger med den der møjirriterende stemme, hun har – den var altså møjirriterende, bare man hørte den, fik man lyst til at labbe hende en, og det siger jeg så også senere i retten, jeg idiot, kan du ikke se, hvor dumt det er? Nå, men hun siger nej, hun skal ingen steder, og hun ved godt, at hun bliver våd… Nå, jeg kunne ikke lide at lade hende stå, så jeg siger: „Jeg skal den og den vej, skal jeg sætte dig af et eller andet sted?“ Og hun siger, at jeg kan sætte hende af på det første hjørne efter Odeon-biografen, og jeg siger, den er i orden, og vi sætter os ind, og hun pladrer forsædet til med vand, og hun lugter ligesom en hund bag parfumen; jeg kan love dig, jeg ønskede, jeg ikke havde taget hende med. Og hun siger: „Sikken en dejlig vogn“, og så siger hun ikke mere, trækker bare vejret rigtig højt, som om hun er forkølet, og så kører vi. Langsomt, ikke, for det er sgu nærmest orkan, og gaderne er helt oversvømmede, og der er ikke et menneske, og så da vi holder for rødt, lægger hun hånden på låret af mig, ikke tilfældigt, men sådan rigtig frækt, og jeg er lige ved at hoppe helt op i loftet, og da jeg vil sige noget, er jeg så hæs, at jeg bare kan sige „Kvæk“, og så skifter lyset, men hun tager ikke sin hånd væk, hun flytter den længere op, og så bliver jeg alt muligt på en gang, bange og skidegal og jeg ved ikke hvad, jeg mener, hun sidder og tager på mig, og så ånder hun. Men altså, jeg speeder op, og så bremser jeg, og hun rammer hovedet lige ind i vindspejlet og får næseblod. Det var noget lort, det kunne jeg godt se, så jeg holder ind til siden og tænder lyset, og der sidder hun og holder på sin næse og er endnu mere uhyggelig med blod over det hele, og jeg giver hende mit lommetørklæde og en Kleenex og spørger: „Er det slemt?“ Og hun siger: „Mumle, mumle“, og så får jeg sgu ondt af hende og kan ikke lade være med at tænke, at jeg kan umuligt sætte hende af på det hjørne, for det kan sgu ikke være der, hun bor, der er ikke andet end kontorer, så jeg siger: „Hvad vej skal vi?“, og hun hikker og siger, vi skal til højre, og så kører vi til højre, og jeg regner med, at hun vil sige noget, men hun sidder bare og snøfter, og pludselig har jeg hende om halsen, og hun prøver at… jeg ved sgu ikke, nærmest gnave i mig, og det kan jeg ikke tage – det kan jeg simpelthen ikke, så jeg tager hende om håndledene og vrider hende af, og, okay, jeg tager hårdt, men det er sgu nødvendigt, og du ved, det dér ansigt, lige oven i mit eget, det er sådan et, man får mareridt af om natten, der er sgu ingen, der kan tage at have det i sin vogn, vel? Nå, men jeg åbner døren og smider hende ud, og hun falder selvfølgelig, og jeg tænker, kors i røven for en redelighed, og står ud og rejser hende op, og hun har blade og skidt på kjolen og har slået knæet, og jeg aner ikke, hvad jeg skal stille op med hende, ind i vognen vil jeg ikke have hende, det er fandeme sikkert, så kunne jeg komme til at slå hende ihjel, faktisk synes jeg, at jeg er godt i gang med at slå hende ihjel, jeg mener, uanset hvad jeg gjorde ved hende, så så hun værre og værre ud, og jeg havde bare villet være rar… Nå, men ovre på den anden side af gaden, der er et busstoppested, og jeg hiver hende derover og sætter hende på bænken, og hun ser dårlig ud, det gør hun faktisk, og jeg kan godt se, at hun aldrig klarer at tage en bus, og så siger jeg: „Har du nogen penge?“, og hun ryster på hovedet, og så giver jeg hende en femhundredelap, jeg mener, jeg giver hende en femhundredelap,hvorfor skulle jeg det, hvis jeg ikke mente det godt med hende? Og jeg siger til hende: „Nu bliver du her, ikke? Så skaffer jeg lige en vogn.“ Og det gør jeg, jeg stopper ved den allerførste telefonboks og ringer efter en taxi. Og det var det sidste, jeg så til hende, det er sandt.

– Vorherre bevares, sagde dommeren.

Max så ikke på ham.

– Hvad så? spurgte Philippa.

– Jeg kørte hjem. Eller, jeg var ved at køre hjem, men så blev jeg dårlig. Jeg var nødt til at holde ind til siden. Jeg blev så svimmel lige på én gang. Jeg sad et stykke tid med panden mod rattet, og så gik det lidt bedre. Indtil jeg fik øje på hendes taske. Hun havde glemt sin taske. Det var sådan en lille billig slidt én. Jeg sad og kiggede på den, og lige pludselig blev jeg klar over, at jeg aldrig nogensinde ville se hende igen. Aldrig! Jeg ville snige mig ud ad køkkenindgangen, når jeg var færdig med at spille, jeg ville skifte klub, hvis det skulle være, jeg ville ikke engang have noget mod at flytte fra byen. Men jeg ville aldrig, aldrig se hende igen. Så tog jeg tasken og åbnede den, for jeg tænkte, det kunne være, hun havde sin adresse i den, eller et eller andet vigtigt, og så kunne jeg sende den ud til hende med en taxi. Men det første, jeg ser, er et helt bundt, jeg siger dig, næsten en pakke. Af billeder. Billeder, der er klippet ud af ugeblade og aviser og den slags. Og de er alle sammen af mig. For fanden, tænk dig, flere hundrede billeder, og hver eneste et var af mig! Det var ligesom noget forbandet voodoo, ligesom hun havde krammet på mig på en eller anden måde. Jeg havde slet ikke lyst til at se, hvad mere der var i den taske, kan du forstå det? Jeg hev den bare ud ad vinduet og kørte hjem og så på hovedet i seng.

Jeg var helt ødelagt, men jeg kunne ikke engang sove. Jeg lå bare og svedte og rystede over det hele og tænkte på, om jeg skulle ringe efter en doktor, for jeg var syg, sådan rigtig syg. Jeg kan huske, jeg lå og lyttede til regnen, den blev værre og værre, og jeg ved ikke hvorfor, men jeg vidste, at hun ikke havde taget den taxi. Jeg vidste, at hun var på vej ud til mig på sine egne to ben, ligesom et af de uhyrer man ser i horrorfilm. Jeg var bange… jeg har aldrig været så bange i hele mit liv. Og så… Så fandt de hende. Ikke mere end en lille halv kilometer fra der, hvor jeg boede. På en legeplads. Af alle steder… Inde i et af legehusene. Og da det blev eftermiddag, kom de og hentede mig.

– Efter at vidner havde forklaret, at de så dig slæbe hende ind i bilen. Efter I var blevet set sammen på legepladsen. Efter at hun havde fortalt politiet, at det var dig, der havde gjort det, sagde dommeren. Sådan er det i hvert tilfælde, at jeg husker det.

– Jamen jeg har aldrig været på den legeplads! Det er fuldkommen sindssygt! Hvad fanden skulle jeg voldtage sådan en gammel kælling for? På en legeplads! Jeg kunne få alle de damer, jeg havde lyst til! Hvorfor så hende? Hvad? Hvorfor i alverdens navn lige netop hende?

– Det ved du nok bedst selv, sagde dommeren.

– Og så var jeg syg. Jeg var hundehamrende syg!

– Der var ikke noget i vejen med dig, da de hentede dig.

– Skulle jeg have mishandlet hende sådan?

– Du tævede vist også den første pige, du boede sammen med, sagde dommeren. Nu husker jeg sagen aldeles udmærket.

– Max kan ikke gøre en flue fortræd, sagde pigen med hunden.

– Du får mig ikke hidset op, dommer, sagde Max. Du skal ikke tro, du får mig hidset op.

– Du klarer det helt fint selv, sagde dommeren.

Philippa lod, som om hun var usynlig. Hun huskede også sagen udmærket nu. Der var blevet brugt kniv, og havde der ikke været tale om kraniebrud? Selv dommeren, der ikke plejede at gå meget op i sine sager, havde haft det dårligt med Wilton-sagen.

– Og dit offer identificerede dig, sagde dommeren.

– Som om hun kunne finde ud af noget efter den omgang. Dommer, ved du, hvad der gør mig gal? Ikke så meget dét, at jeg ryger ind for noget, jeg ikke har gjort, heller ikke så meget dét, at alt, hvad jeg ejede og havde, gik til erstatning. Ikke engang det, at der kun er småjobs til mig nu, fordi ingen af de store steder tør give mig et engagement. Nej, det, der gør mig gal, er, at ham der gjorde det, ham sker der ikke noget med. I har ikke engang gidet lede efter ham. Han kan bare gå ud og gøre det igen, kan han ikke? Og du var ligeglad. Du ville bare have mig ind. Du pressede vidnerne, du pressede alle! Det var bare noget, der skulle overstås. Bare en anden sag, ikke? Du har taget alt fra mig, dommer. Simpelthen alt. Og jeg skal bare finde mig i det, ikke? Bare synes, det er i orden. Men det gør jeg ikke. Det gør jeg faktisk ikke.

Han vendte sig hurtigt mod Philippa. Drejede hele overkroppen mod hende, så de var næse til næse.

– Hvad synes du, jeg skal gøre? spurgte han. Hvad ville du gøre, hvis du var mig?

Igen var der dét med hans øjne. Hun kunne ikke være bange for ham. Hun vidste, det var vanvittigt, men hun havde lyst til at tage ham ind til sig og trøste ham. Hvis det, han sagde, var sandt, var det forfærdeligt, men selvfølgeligt var det ikke sandt. Dommeren sendte ikke uskyldige mennesker i fængsel. Og hvis han ikke var uskyldig, var han livsfarlig. Men alligevel følte hun dybt inde i sig selv, at hun kendte ham, at de kendte hinanden, og at han også godt vidste det.

– Du siger slet ingen ting, sagde han. Ved du ikke, hvad du skal sige?

– Jeg synes, sagde hun og gik i stå. Jeg synes… jeg har jo ikke gjort dig noget.

– Nej, sagde han. Du har ikke gjort mig noget som helst.

– Hvorfor ansøger du ikke om at få sagen genoptaget? spurgte dommeren og skænkede sig en cognac, og det slog Philippa, hvor roligt han tog det, ingenting kunne ryste ham ud af denne ro, ingenting, bortset fra hende selv, og hun følte et lille stik af ømhed og stolthed.

– Du skulle snakke med din forsvarer, fortsatte dommeren. Måske er damens hukommelse bedre denne gang.

– Hun er død, sagde Max. Nu har jeg kun dig at holde mig til.

– Han er heller ikke så dårlig, sagde pigen og strakte sig i sin stol. Jeg mener, af en dommer at være.

Dommeren så overrasket på hende.

– Faktisk kom jeg, sagde Max, for at voldtage din kone. Mens du så på. Men det er ikke godt nok.

– Det ville du også komme til at fortryde, sagde dommeren.

– Ja, sagde Max og lagde hånden på Philippas skulder. Det var en hånd med lange fingre og brede firkantede knoer og kortklippede negle. De små hår på håndryggen skinnede gyldent i lampelyset. Det var en hånd, man kunne forestille sig omgås redskaber og dyr fornuftigt, en hånd, der kunne lide at blive brugt. Dommerens hænder var tykke og meget små. Philippa tog øjnene til sig.

– Jeg ville nok fortryde det, sagde Max. Der ville være en masse grunde til, at jeg ville fortryde det.

I profil var hans næse stor og en smule buet, det fik ham til at se ældre ud. Philippa fandt det underligt at se på hans ansigt, det passede ikke til det, han sagde.

– Jeg har heller aldrig voldtaget nogen før, sagde Max. Det ville nok blive en fiasko.

Philippa blev både skuffet og lettet.

Max flyttede sin hånd.

– Hvad ville du gøre, hvis jeg voldtog din kone? spurgte han.

– Det ville ikke forandre noget.

– Nej, vel? Du ville tilgive hende. Du ville være den samme. Nøjagtig den samme. Det ville ikke gøre dig fortræd. Det eneste, der ville ske, var at du fik ret. Jeg ville være blevet til den, du tror, jeg er.

Negeren og hans makker kom ned ad trappen og gik ind i stuen.

– Hvordan gik det? spurgte dommeren.

– Jeg tror, vi har fod på det, sagde negeren.

– Tag dommeren op i soveværelset, sagde Max.

Fyrene stillede sig bag dommerens stol, og pigen med hunden rejste sig.

– Så går vi, sagde Max og lagde igen hånden på Philippas skulder.

For første gang så dommeren lidt forvirret ud.

– Hvad er det, du vil? spurgte han.

– Ødelægge dig, sagde Max. Lad være at prøve på noget. Det er ret kvikke fyre, du har at gøre med.

De gik op ad den våde trappe. Max og Philippa gik sidst. Philippa syntes, at dommerens fødder så så nøgne ud, og hjertet var ved at hamre sig løs inden i hende. Gulvtæppet i soveværelset var sort af vand, deres fodspor blev stående i det, som om de gik i en mose.

– Tag tøjet af, dommer, sagde Max, og dommeren så på ham uden at reagere. Negeren krængede dommerens slåbrok af og løste snoren i hans pyjamasbukser. Dommeren stod stille. Hans krop var stor og hvid i lyset. Benene var tynde. Han var blevet gammel, uden at Philippa havde lagt mærke til det.

– Hvad nu? spurgte pigen med hunden. Skal vi ikke se at komme i gang?

– Jeg ved ikke, sagde Max. Jeg er ikke vild med det soveværelse. Det er alt for vådt.

– Og hele baren er nedenunder, sagde negeren. Vi fik sgu dårlig nok en drink.

Dommeren stod så underlig glemt på gulvet. Han så ikke på nogen. Ikke engang på Philippa. En lille muskel dirrede under hans ene øje.

– Lad os gå nedenunder igen, sagde Max.

Dommerens ende havde en slap, sørgmodig fold, lagde Philippa mærke til. Hun lagde mærke til alle mulige små ting, blomsterne i tapetet, et spindelvæv i hjørnet af gangen. Så var de inde i stuen igen, og negeren stillede den nøgne dommer op ved klaveret. Pigen satte sig på klaverstolen ved siden af ham.

– Skal vi ikke få ham til at kravle rundt og sige ligesom en hund? foreslog hun.

– Det gør han ikke, sagde Max og så sig lidt usikkert omkring. De andre gik planløst rundt, pillede ved ting, drak af dommerens cognac.

– Er du bange? spurgte Max Philippa.

– Ja.

– Det er jeg også.

De stod meget tæt sammen. Hans øjne var grå.

– Jeg gør dig ingenting. Du skal bare være stille. Jeg vil helst ikke bede dem om at holde dig. Der er ikke noget at være bange for. Du er ikke bange, vel?

Philippa var så tør i munden, at hun ikke kunne svare.

Max lagde armen om hende og trak hende ind til sig. Hun havde ventet, at hans sweater ville kradse, men den var blød mod hendes kind. De andre havde sat sig ned, der var ingen af dem, der så på hende, de så alle på dommeren. Philippa lukkede øjnene, og hun følte, at hun bevægede sig baglæns over tæppet, eller rettere sagt, blev bevæget, indtil hun mærkede sofaen mod sine lægge, og Max slap hende lidt for at løsne bæltet i hendes slåbrok, og hans sweater var kold mod hendes nøgne hud, hans bæltespænde så koldt, at det gav et sæt i hende, musklerne i hans lår spændtes mod hendes hofter, slåbrokken var borte, hun gjorde en lille bevægelse med hånden uden at vide, hvad hun greb efter, men det var Max’ hånd, hun fik fat i. Hun slap den ikke, men hun lukkede øjnene fastere, hun ville aldrig åbne dem mere, hun ville være usynlig som en struds, hun var ikke hér, på sofaen, nøgen, alt for gammel til at vise sig nøgen, Max’ hår rørte hendes kind, det lugtede af shampoo og regn, han kyssede hende på halsen med læber, der var langt blødere end dommerens, hans hånd strøg hendes hår tilbage, fulgte linierne i hendes ansigt, fingerspidserne havde en smule hård hud, de lugtede af tobak og planter, som om han lige havde knust et blad mellem fingrene. Philippa prøvede ikke at være til stede, hun prøvede at lade, som om hun var til tandlæge, men Max kyssede hende på halsen igen, og det var umuligt at lade som ingenting, han vendte hendes hånd og lod tungen løbe op ad hendes fingre, bed let i hendes håndflade, og det var dejligt, selv om hun ikke ville indrømme det, var det dejligt, hun fik lyst til at røre ved hans hår, hans ansigt, og hun åbnede øjnene og så på ham, samtidig med at han løftede hovedet og så på hende, og Philippa skyndte sig at lukke øjnene igen.

Hun var ved at glide væk. Hun ville ikke glide væk; hun kunne ikke tillade sig at glide væk.

Hun slog Max. Hun slog også sig selv, for hun ramte ham på munden, og hans tænder var hårde. Nu så han helt anderledes ud, hendes hænder var ikke mere fri, han holdt dem begge i den ene af sine egne, han kyssede hendes brystvorter, nej, sugede hårdt på dem, og hun mærkede, at hun græd, men det var sådan, hun ville have det, det var dét, hun havde drømt om så tit, når dommeren var taget hjemmefra, og hun var gået i seng igen, disse hårde hænder og denne varme ånde mod nøgen hud, denne hjælpeløshed, der er så komplet fri for ansvar, og da han slap hendes hænder og skilte hendes ben, og hun følte hans kind og hans hår mod indersiden af sine lår, og hans tunge, mens han holdt hende så fast, at hun ikke kunne bevæge sig, prøvede hun at løfte sit skød, som om det var et bæger, hun ønskede, han skulle drikke af, og hun pressede hans hoved endnu længere ind til sig og ønskede at komme og ønskede ikke at komme, før han var helt inde i hende, og så hørte hun dommeren stønne.

Philippa kom til sig selv og åbnede øjnene. Dommeren stod stadig ved klaveret, han stirrede på hende uden at se hende. Hans mund var åben, en smule fortrukken, hans hænder bevægede pigens hoved frem og tilbage, hendes pande dunkede mod hans mave, hendes hænder var på hans hofter, og pigen stivnede, samtidig med at Max løftede hovedet og stivnede, mens dommeren gennemrystedes af en kort krampe, og pigen rev sig løs og spyttede en klat sæd ud på gulvet; dommeren mistede balancen og støttede sig til klaveret, og de så alle sammen på hans pik, der stadig pumpede en lille strøm af sperm ud på gulvtæppet, og pigen rejste sig og spyttede dommeren i ansigtet, der var slapt som på en druknet, og Max rejste sig og gik de tre skridt over gulvet, til hvor Philippas slåbrok lå, og smed den hen til hende uden at se på hende, og hun så Max, mager og langbenet, med en smule hængerøv i bukserne, gå hen til dommeren og tage ham under hagen og løfte hans hoved og se ham i øjnene – eller rettere sagt, prøve på det, for dommerens øjne flakkede.

– Nå? sagde Max og slap dommerens hoved, som om det var en død ting. Han vendte sig om mod de andre og sagde: Kom, nu går vi!, og pigen sagde: – Det var du ikke længe om!, og Philippa lukkede øjnene og hørte dem gå ud i entréen og tage deres støvler og jakker på, og én sagde: – Max, du husker det med de fem hundrede, ikke?, og verden stod stille inde i Philippa, hun hørte skridt, støvler, der knirkede og standsede ved døren til stuen og Max’ stemme: – Vi er bare nogle sølle musikere, dommer. Du kunne have tævet hver eneste af os, hvis du havde prøvet. Så forsvandt skridtene, og hoveddøren smækkede. Men ordene, der var blevet stående i stilheden forsvandt ikke. Philippa følte, at en af dem måtte sige noget, men hvad kunne de sige? Hun åbnede øjnene en smule og så dommeren stryge håret tilbage med en lille, næsten barnlig bevægelse, og hun lukkede øjnene igen og hørte ham gå over tæppet uden at løfte fødderne og gå op ad trappen; meget langsomt. Philippa følte, hun burde gøre noget. Hvad gør man i en sådan situation?

Hun rejste sig og tog sin slåbrok på. Hun satte flasken på plads og bar glassene ud i køkkenet og vaskede dem af og tænkte: De ordnede da vores vandrør; hvad skulle vi have gjort, hvis de ikke havde ordnet vores vandrør?

Philippa gik ind i stuen igen og så, om der var mere, hun kunne gøre. Der var ingenting, hun rystede sofapuderne, hun havde lyst til at klæde sig på, ringe efter en vogn og aldrig se stuen eller dommeren igen, men hun gjorde det ikke; i stedet gik hun hen til skrivebordet og så på billetterne til deres ferie, omslaget, de lå i, så meningsløst muntert. Hun prøvede at forestille sig dommeren og sig selv på tropeøen Emeralde Verde, more sig ved swimmingpoolen, lære andre turister at kende; hun ville ikke til Emeralde Verde med dommeren, hun ville gerne rejse bort og aldrig vende tilbage, men ikke sammen med dommeren. Hun forstod ham, men at forstå er ikke altid at tilgive, det er mange gange at hade endnu mere.

II

Dommerens kone rejste bort, men hun rejste ikke alene; hun rejste sammen med dommeren til øen Emeralde Verde, og som hun stod nu, ved vinduet i deres hotelværelse og så ud over stranden, var hendes højeste ønske at vende hjem så hurtigt som muligt.

Dommerens kone stod og holdt om sig selv, som om hun frøs. Udenfor var det blæst op, og turisternes indhegnede strand var øde, stormen blandede tørre skumklatter fra brændingen med grove sandkorn, og de tre palmer, som hun havde udsigt til hver dag, stod helt krumbøjede med lasede blade. Dommerens kone havde mistet sympatien for tropiske paradis; hun fandt dem særdeles ugæstfri.

Når det ikke blæste, kunne man gå ned og lægge sig på stranden, ikke på et håndklæde, for sandet var hårdt og groft, men på en liggestol eller en tyk plastichynde. Man kunne også leje en parasol, hvis farver var spraglede og festlige, men intet andet var festligt. Hotellet havde hegnet et stykke af stranden ind, og dér måtte dets gæster være; uden for trådhegnet stod de indfødte, børn, gamle mennesker, der prøvede at sælge hvad som helst, der kunne stikkes gennem nettets masker, unge mænd, der talte engelsk og spansk og så godt ud; kom man for nær, kaldte de på én. Eller rettere sagt, de hviskede. Dommerens kone passede meget på ikke at komme for tæt på trådnettet, og i det store hele kom hun ikke meget på stranden. Hun følte sig som i et bur. Når hun lå nede ved swimmingpoolen, følte hun sig også som i bur. Faktisk følte hun sig som i bur overalt, og hun ville gerne hjem. Dér ville hun også føle sig som i bur. Endnu engang havde hun lyst til at stikke af fra det hele, men hun kunne ikke stikke af; der var ingen på Emeralde Verde, der kunne stikke af.

– Jeg vil skilles, havde hun sagt til dommeren dagen før, de troede, de skulle rejse hjem; hun havde pakket sine ting og mærkede allerede friheden som noget nært.

– Når vi kommer hjem, vil jeg skilles.

– Det glæder mig, sagde dommeren og kylede sin blazer ned i kufferten uden at tage hensyn til, om den blev krøllet. For det vil jeg også. Jeg er træt af at være gift med sådan en so!

Philippa havde ikke sagt noget, kun glædet sig til at lande i deres hjemlige lufthavn. Hun ville ikke tage afsked med ham, blot bære sin kuffert ud af ankomsthallen og tage en taxi. Et eller andet sted hen. Men de kom ikke hjem. Det så ikke ud til, at de nogensinde kom hjem.

Philippa havde ikke set dommeren siden aftenen før, og hun anede ikke, hvor han var henne. Hun håbede, at han var død, men hun troede ikke på det. Hun tænkte på, at hun ikke ville have det mindste imod at identificere ham i det lokale lighus, hvis et sådan fandtes, og bagefter tænkte hun på, at frokosten ville blive serveret om en halv time, og at hun lige så godt kunne gå ned.

Hotellets læge, dr. Antonio León, stod på terrassen med en kikkert for øjnene og så ud over havet. Hans skjorte var helt grå af sand.

– Godmorgen, dr. León, sagde dommerens kone; lægen var den eneste, de havde haft rigtig kontakt med i den tid, de havde boet på hotellet.

– Godmorgen, Philippa, sagde dr. León uden at tage kikkerten fra øjnene. Blæsten fik ham til at skære en lille grimasse, der blottede hans små hvide tænder. Doktorens tænder var runde, selv hjørnetænderne.

– Sikke det blæser, sagde Philippa.

– Hajnettene blæser ind på land, sagde dr. León og skar en endnu større grimasse. To af bøjerne er allerede gået. Det er noget rod.

– Der er alligevel aldrig nogen, der går i vandet.

– Nej, men nettene skal være oppe.

Philippa tænkte, at selv havet var blevet idømt indespærring. På ubestemt tid.

– Er der virkelig så mange hajer?

– Der er masser af hammerhajer lige nu.

Philippa havde set en hammerhaj. Den havde siddet fast i hajnettet, og da man havde fået den fri, havde man slæbt den på land. På de indfødtes strand selvfølgelig, ikke på hotellets. Philippa havde ikke vidst, hvad hun skulle synes om den. Men hun syntes, det var lidt synd for den, at den var død, og da den var blevet skåret op, og negrene begyndte at øse indvoldene op i spande, var hun gået sin vej. Mange af de andre gæster var blevet. Om aftenen sammenlignede de købte hajtænder og fladtrykte konservesdåser, der var fundet i hajens mave. De sagde, at hajen ikke var blevet filtret ind i nettet, da den prøvede at komme ind til stranden. Den havde været lukket inde bag hajnettet og havde prøvet at svømme ud på dybt vand. Bagefter havde folk ikke mere lyst til at bade.

– Hvis jeg var Dem, sagde dr. León og lagde sin kikkert i etui og etuiet i sin taske, så ville jeg ikke spise frokost på hotellet i dag.

– Hvorfor ikke?

– Jeg har set menuen. Muslinger og ged.

– Det lyder udmærket.

– Nej.

– Det gedekid, vi fik i weekenden, var udmærket.

– Det her er ikke noget gedekid. Det er øens ældste buk. Den faldt ned fra klipperne i sidste uge. Ramt af alderdom. Og muslingerne er landet før stormen. De lugter.

Doktoren smilede til Philippa.

– Jeg har ikke lyst til at behandle Deres mands mave igen. Lad os gå ud at spise!

– Jeg ved ikke, hvor min mand er, sagde Philippa.

– Vi kan lægge en seddel til ham.

– Jeg vil hellere blive og vente på ham, sagde Philippa.

Doktoren trak på skulderen. – Så vil jeg spise ensom, sagde han. Og bede for Deres helbred.

Philippa gik ind i spisesalen og satte sig ved det bord, som hun og dommeren havde siddet ved hver dag. De andre gæster var allerede kommet. De var meget stilfærdige. Nu, hvor ingen vidste, hvor længe de var nødt til at blive på øen, havde en stemning af resignation og næsten frygtsomhed lagt sig over stedet. Man turde dårligt spørge om noget, fordi man var bange for de svar, man kunne få. Det undrede Philippa; hun havde troet, at folk ville blive desperate, ikke at de ville blive kuede.

Der var ingen, der hilste på hende. Hverken Philippa eller dommeren var særlig populære.

Døren til køkkenet gik op, og hotellets tre servitricer i sorte nederdele, hvide bluser og tunge, billige sko kom ind med fade med muslinger. Hele hotellets personale gik i de samme sorte, klodsede sko, og det så naturstridigt ud, og det lød også naturstridigt og fik Philippa til at tænke på kvægtransporter, selv om hun aldrig havde set en kvægtransport. Philippa så på sine muslinger, der blev serveret i dyb tavshed, der var dyb tavshed i hele spisesalen, mens alle gæsterne så på deres muslinger, og Philippa ønskede, at hun havde sagt ja til at spise med dr. León.

Så kom dommeren. Blæsten slog døren i med et knald som et pistolskud, og alles blikke fór fra de urørte muslinger til dommeren, der hurtigt og kun let slingrende gik gennem spisesalen, velklædt i blazer og grå flannels, hans italienske sko lød så let som kastagnetter, men ansigtet var oppustet bag solbrændtheden, og øjnene havde det udtryk – nej – den konsistens, hun havde lært at frygte, de var tørre og matte som marmorkugler.

– Doktoren siger, du skal være forsigtig med muslingerne, sagde hun.

De andre gæster så på deres muslinger. Det samme gjorde dommeren.

– Nå, du har været sammen med doktoren? sagde han.

Philippa sagde ingenting.

– Var det hyggeligt?

Der var et frygteligt billede på endevæggen. Det forestillede en jomfru, der spejlede sig i en skovsø.

– Eller var det bedre med din musiker?

Dommeren skubbede stolen tilbage og gik hen mod døren, mens alle havde travlt med at lade, som om de ikke iagttog ham. Så snurrede han rundt på hælen og kom tilbage igen.

– Her troede man, at man havde en kone, sagde han. Og så knalder hun med hvem som helst, når man vender ryggen til!

Dørens knald fik muslingelugten til at gynge. Men muslingerne, tænkte Philippa ensomt, havde været døde meget længe, de var ligeglade, det var kun gæsterne, der senere ville diskutere episoden, og Philippa blev vred, ikke på dommeren, som hun havde været gift med i 21 år, hvoraf de fleste var gået uden skandaler, men på de tavse gæster, der sad og samlede alting sammen til bagefter; hun havde lyst til at råbe højt som dommeren for at få dem til at reagere, men i stedet tog hun sin taske og gik langsomt og roligt ud i forhallen, hvor hun købte et postkort af portieren, mens hun tænkte på, at gæsterne kunne holde øje med hendes ryg gennem glasdøren. Hvad de uden tvivl gjorde.

– Når posten frem, spurgte hun portieren, hvis jeg sender det her i dag?

– Måske i næste uge, sagde portieren og smilede blændende til hende. Lufthavnen er stadig lukket!

– Det kunne være, man var begyndt at sejle posten ud, sagde Philippa, og portieren smilede endnu mere blændende for at vise, at han udmærket forstod en god vittighed.

Udenfor stormen. Bag hende muslingerne. Ovenpå måske hendes mand. Philippa lagde postkortet i sin taske og gik ud i blæsten, hvor fire små indfødte drenge tilbød at pudse hendes sko. Doktoren stod og snakkede med et tysk ægtepar og en taxichauffør.

– Philippa, De tror det ikke, sagde doktoren, men de kære mennesker vil til lufthavnen.

De kære tyskere så rare ud. De smilede lige så strålende som portieren, mens de holdt på deres lærredshatte. Philippa kunne godt huske dem. De boede vist på et andet hotel, men kom meget på stranden.

– Kager, sagde manden. I lufthavnens restaurant kan man få kager. De kan holde sig i en evighed. Og så kan man spørge om flyene. Man skal også kunne få kalkun. Vores hotel serverer kun muslinger.

– Det er næsten ikke til at stå for, sagde doktoren. Men hele lufthavnen er lukket.

– Kom nu med, sagde tyskeren. Jeg tror, vi har byens eneste taxi.

– Og vi kan høre om posten, sagde tyskerens kone.

Et vindstød var ved at vælte dem alle sammen. Chaufføren faldt ind i doktoren, der sagde: – Hovsa!

Og så var de af sted. En gul sol brasede ud af en sandsky, der slog mod forruden som sten, taxien lugtede af rådne ferskener, og doktoren var ikke med; Philippa, der af en eller anden grund var kommet til at sidde ved siden af chaufføren, vendte sig om for at se efter ham.

– Werner får altid en dag ud af det, sagde den tyske dame med ægte veneration, samtidig med at chaufføren drejede hovedet og smilede til Werner. Alle indfødte smiler på Emeralde Verde; en tandlæge ville gå fallit, selv fuglene ser ud, som om de har lange hvide tænder, men kattene har bylder og smiler ikke, fordi de ikke er kastrerede, og det har altid givet problemer.

Disse problemer var fremmede for Werner.

– Kager, sagde han. Und Torten. Her har de kun tyrkisk konfekt. Ganz furchtbar. Er Deres mand syg?

– Kun lidt med maven, sagde Philippa. Doktoren har givet ham noget.

De kørte ud af byen, der ikke med den bedste vilje kunne kaldes stor, og var nu omgivet af majsmarker. Sært nok blæste det ikke så meget her, hvor landet var fladt, og Philippa lænede sig tilbage og prøvede at slappe af. Hun kendte turen. Om en god halv time ville de være i lufthavnen.

Men de måtte nøjes med kager. De ville ikke kunne tage et fly.

For fjorten dage siden havde Philippa troet på et fly. Kufferterne pakket, bus parat, den samme tur, rejselederen, der så fattet og forvirret ud, da en deling E.V. militær standsede bussen og beordrede den tilbage til hotellet.

Philippa havde hadet sin mand, selv om han ikke kunne gøre for det, og det havde været gensidigt. Bagefter havde de skændtes om, hvorvidt, de skulle pakke ud. Og så havde der været informationsmøde, hvor ingen fik noget at vide, og der gik næsten en uge, før nogen hviskede: „Gidseldrama.“ Og da var guidernes solbrændthed falmet, og stadig var der ingen, der vidste noget, for de oplysninger, man fik af alle, der ikke var involverede, var så usandsynlige, men – og det havde alle set – der stod en jumbojet i lufthavnen, og den var alt for stor til landingsbanen, og enten var den besat af gidslerne – og det var den nok ikke, havde gidsler nogensinde erobret et fly? – eller også var den taget i forvaring af E.V. militær. Det var lige meget. Men hvor ville Philippa ønske, at nogen ville flytte jumbojetten eller sprænge den i luften.

Vejen svingede, og i svinget var der en vejspærring. Chaufføren trådte næsten bremsen gennem vognbunden, før han fik standset foran en E.V. officer. Officerens uniform så godt ud, som om den var malet på ham, og han havde et ansigt så upersonligt som en tinsoldats.

– Airport? spurgte officeren og åbnede alle bilens døre. Aeropuerto? Chaufføren forklarede et eller andet om ‘almuerzo’ og ‘pastelillo’, og officeren stirrede på de underlige mennesker, der ville spise frokost og kage i en lukket lufthavn.

– Cerrado, forklarede han tålmodigt. El aeropuerto es cerrado.

Werner rystede på hovedet og steg ud. Han tog nogle sedler op af sin tegnebog og prøvede at give officeren dem. Officeren trådte et skridt tilbage, Werner fulgte efter, greb officerens hånd, og officeren slog Werner i ansigtet. Sedlerne hvirvlede op i luften som sommerfugle og forsvandt, Werners næse blødte, hans kone var ude af vognen, men nåede ikke at tage sit lommetørklæde frem, soldater med maskinpistoler var mellem hende og Werner, der blev skubbet bort fra bilen, hen mod barrikaden.

Soldaterne så ud, som om de havde pyntet sig til lejligheden, deres gamacher var isnende hvide, og man kunne spejle sig i deres støvler, hvis man ville. Werner så ikke ud til at have lyst, men muligvis ville han snart komme til det, Philippa fik et glimt af hans rædselsslagne ansigt, før han blev skubbet om bag vejspærringen og skjult bag uniformerede rygge. Soldaterne lugtede af parfume, og midt i solskinnet var det langt mere uhyggeligt, end hvis de havde lugtet af sved.

Officerens øjne gled over Philippas skikkelse, flyttede sig fra hendes mund til hendes bryst og videre til hendes ben, vurderede hende, før hun blev forkastet. Philippa prøvede at fange hans øjne. Hun vidste ikke, om hun var vred, men bange var hun i hvert tilfælde ikke.

– Bestikkelse er en meget alvorlig sag, sagde han.

– Jeg vil gerne have Deres navn, sagde Philippa.

Officeren vendte sig og gik tilbage til sine soldater. Hans trusser aftegnede sig tydeligt under de stramme bukser. Trusserne var for små, og Philippa fik lyst til at løbe efter ham og sparke ham.

– Jeg vil have Deres navn! råbte hun.

– Vi må hellere køre tilbage, sagde chaufføren.

– Nej, sagde Philippa.

– Jeg kører tilbage nu.

Bag vejspærringen var der ikke en lyd fra tyskeren.

– Jeg kører tilbage nu, gentog chaufføren. Jeg vil gerne have penge for min tur.

– Jeg har ikke nogen.

– Jeg skal have penge for turen.

– Jeg har ikke engang bestilt dig! sagde Philippa og vendte sig om i samme øjeblik, som dr. Leóns støvede, hvide vogn dukkede op i svinget som et dyr fra Åbenbaringen og standsede ved siden af hende, og Philippa så ikke blot León, men også dommeren stige ud, og i dette øjeblik lignede dommeren virkelig en dommer, ædru, beslutsom og myndig, og Philippa ænsede ikke doktoren, der gik forbi hende hen til officeren, der var kun dommeren, der var kommet efter hende, og hun blev så lettet; hun følte, at hun virkelig holdt af ham.

– Paul! sagde hun.

De omfavnede hinanden.

– Jeg var så bange for at miste dig, sagde dommeren med munden i hendes hår.

Han var stadig så varm at holde om, meget varmere end andre mennesker hun havde rørt ved.

– Vi skulle bare have noget kage.

– Jeg troede, du var stukket af.

Philippa sagde ingenting. Hun ville være stukket af, hvis hun havde haft mulighed for det. Hun fik ondt af dommeren og sig selv.

– Man kan slet ikke stikke af, sagde hun.

– Nej, gudskelov, sagde dommeren og slap hende, men lagde straks armen om hendes skulder. Hun brød sig ikke om det; de stod så akavet.

– Det kan ikke være rimeligt, beklagede Werner sig til dr. León, der havde hænderne fulde med officeren, tyskerne og chaufføren på én gang, at man bliver slået, fordi man vil have et stykke kage. Det er heller ikke rimeligt, at en flystrejke kan vare så længe.

Officeren protesterede. Doktoren oversatte til begge sider.

– Det er ikke nogen flystrejke, sagde han.

– Guiden siger, det er en flystrejke. Det kan ikke være rimeligt.

– Det er ikke en flystrejke. Det er en flykapring. Et gidseldrama.

– Men så må man befri gidslerne. Hvor er de gidsler? Det er ikke rimeligt, at europæiske statsborgere…

– Sagen er, sagde doktoren, at det er gidslerne, der har kapret flyet.

Tyskerne så på hinanden. Den tyske dame begyndte at le.

– Det er en spøg, Werner. Det kan du nok forstå. En spøg!

Hendes latter ville ikke lette i vinden, den virkede mærkelig vingeskudt. Kun dr. León smilede.

– En spøg? Werner slog ham på skulderen. Ja, ja, dr. León. En spøg! Men, sagde han fortroligt, kan vi køre nu? Der bliver ikke noget af nogen kage, vel?

– De må hellere køre, sagde León. Inden soldaterne bliver nervøse.

– Officeren så ikke mere på Philippa eller tyskerne, han så på León, der så på chaufføren, der straks åbnede bildøren for tyskerne. Chaufføren vendte vognen, og Werner stak hele overkroppen ud ad vinduet og råbte til Philippa: – Det var ærgerligt med de kager! Måske finder jeg ud af noget! Men vi ses i morgen! Under alle omstændigheder! Klokken otte!

– Til hvad? spurgte Philippa.

– Har De ikke set opslagene?

– Hvad for opslag?

– Der er møde klokken otte. Alle guiderne kommer.

– Hvad er der møde om?

– Om situationen! Om flystrejken!

Werner vrinskede en kort latter, og taxien satte i gang med et spjæt. Werner blev ved med at vinke.

– Vi skulle være taget med, sagde Philippa, der stod og så efter bilen.

– De spurgte os ikke, sagde dommeren, og dr. León gjorde kort honnør for officeren, der ikke besvarede den, men i stedet åbnede bildøren for Philippa.

– De kan køre nu, sagde han.

Doktoren vendte bilen. Officeren blev stående og så efter dem, til de blev borte i svinget, og doktoren trak ind til siden og standsede.

– Puha, sagde han og tændte en cigaret.

– Tak, sagde dommeren.

– Jeg er ellers holdt op med at ryge. Men hver gang jeg prøver, sker der et eller andet.

Doktoren skar en grimasse, der var en blanding af et smil og en beklagelse, og en lille grube kom til syne i hans kind. Det så sødt ud, syntes Philippa.

– Jeg tror ikke, officeren kunne lide Dem, sagde hun.

– Det tror jeg heller ikke.

– Var han farlig? Jeg mener, kunne der være sket noget?

Doktoren lo.

– Philippa, først bliver Deres bekendte arresteret, så er De også lige ved at blive det, og jeg lover Dem, at når man bliver arresteret her, så bliver man arresteret. Men De tager Dem ikke af det; i stedet for begynder De at skændes med en taxichauffør. Og først bagefter kommer De og spørger, om det har været farligt! Åh, Gud!

– Jeg spurgte, om officeren var farlig. Var han det?

– Nej, ikke særlig, sagde León og startede vognen igen. Han kunne såmænd kun finde på at skyde Dem. Mere farlig er han ikke.

– Sådan noget må du aldrig gøre mere, sagde dommeren og tog hendes hånd.

– Nej, det må De love, sagde doktoren. Det tager for hårdt på Deres mand.

Han drejede til venstre.

– Det her er ikke vejen til byen, sagde Philippa.

– Nej, det er vejen op til mig, sagde doktoren. Og jeg serverer ikke gamle muslinger til frokost.

Begge sider af vejen var omringet af resultaterne af den jordbrugsreform, præsidenten havde rodet sig ud i året i forvejen. Uendelige marker med sukkerroer, som ingen ville drømme om at høste, visnede under den trøstesløse horisont. Langt oppe over bjergtoppene svævede en høg. Dommeren holdt stadig Philippas hånd, der blev klæbrig af ubehag. Hun følte sig mere fanget i vognen, end hun havde gjort, da hun stod over for soldaterne.

De kørte gennem skoven op i bjergene, vejen var smal, der duftede af mimoser og hortensiaer, men alting var for tæt på, og Philippas humør blev ikke bedre. Hun håbede, at der ikke var langt til doktorens ‘sted’.

Hun vidste ikke rigtigt, hvordan hun havde ventet, at han skulle bo; hun havde vagt forestillet sig noget, der passede til ham selv: Noget, der var nyt og lavt og hvidt og elegant med et par swimmingpools hist og pist.

Doktorens hus lignede The House of Usher. Det gav et gib i dommeren, da de svingede fra skoven ind på den grusede gårdsplads.

– Det er pragtfuldt! sagde Philippa spontant, og alt hendes dårlige humør forsvandt. Philippa elskede ruiner.

– Det er meget stort, er det ikke? spurgte dommeren rystet. Huset mindede ham ikke om Poes novelle, det mindede ham om kapitlet med rotterne på Glimmingehus i ‘Niels Holgersens vidunderlige rejse’. Han havde selv besøgt Glimmingehus engang; det havde været fuldt af alliker. Her var sikkert flagermus. Man kunne ikke bo i sådan noget. I hvert tilfælde var der ingen fornuftige mennesker, der havde gjort det siden middelalderen. Ikke frivilligt.

– Engang indretter jeg det måske til hotel, sagde doktoren. Der er mange turister, der kan lide at bo historisk. Canabate Diaz boede her.

– Hvem er Canabate Diaz?

– Han ejede hele øen. Alle de lave bygninger var til husslaverne. Det kunne blive et formidabelt hotel, men jeg nænner det ligesom ikke.

– Hvad hedder det? spurgte Philippa.

– Oprindelig hed det Sahugun. Jeg aner ikke, hvad det betyder. Den forrige ejer døbte det om til Everest. Det navn kan jeg godt lide; det har jeg beholdt. Der er en pragtfuld udsigt på den anden side. 1200 meter lige lodret ned.

– Er det ikke svært at holde? spurgte dommeren og mente det ikke ironisk. Nu, hvor han havde fået sundet sig lidt, havde han fået øren og næse op for lyden af fuglene og lugten af klar, ren skovluft, og han tænkte, at hotelprojektet måske slet ikke var så tåbeligt endda, hvis man greb det fornuftigt an, men León så blot på ham og smilede lidt og sagde: – Det aner jeg ikke; jeg har aldrig prøvet at holde det. Det er håbløst.

Dommeren følte sig sat til vægs.

– Gå lidt rundt og nyd udsigten, sagde doktoren, så skal jeg se, hvad vi kan få at spise. Det er varmt nok, er det ikke, til at vi kan spise i haven? Der er koldere indenfor under alle omstændigheder. Og så er der sol på den anden side af huset lige nu.

– Ligefrem at kalde det have, sagde dommeren, mens han vadede forsigtigt gennem det høje græs. Vi må hellere stå stille. Her vrimler sikkert med slanger.

Men de så ingen slanger, kun flokke af bittesmå sommerfugle. Hvor haven endte, var der en stenmur, der skulle forhindre én i at falde ned, og på murens kant tog en forsamling af magre og arrede katte solbad. Det gøs i Philippa, da hun lænede sig frem og så ned i afgrunden, og kattene strakte sig fornærmede og gik bort gennem græsset, der var så langt, at man kun kunne se spidsen af deres haler.

Philippa kom til at le.

– Deres haler ligner periskoper, sagde hun til dommeren. Du ved, sådan en på en ubåd. Hvor tror du, doktoren har tænkt sig, vi skal spise?

– Der står et stenbord ovre ved gavlen.

Skinke og melon, krydret kyllingelever, indbagte blæksprutter, buddinger med rød sovs, serveret af en kinesisk tjener i hvid T-shirt, mens kattene smøg sig om deres ben, og høgene cirklede under himlen. En kat sprang op i skødet på León.

Tjeneren serverede kaffe.

– Her er pragtfuldt, sagde dommeren. Tænk, at dagen skulle blive sådan.

– Ja, sagde León.

Tjeneren bød cigarer. Dommeren og doktoren strakte mætte benene ud foran sig og betragtede røgspiralerne.

– Canabate købte øen for en grøn smaragd, sagde León. Det er der i hvert tilfælde nogen, der påstår. De siger, at det er derfor, øen hedder Emeralde Verde; det er en lokal dialekt, men det lyder bedre, end det gør på kastiliansk, ikke?

– Jo, sagde Philippa. Emeralde er pænt. Esmeralda lyder så klodset.

Doktoren smilede til hende.

– Men der er andre, der siger, at Emeralde Verde var navnet på en smuk slavinde, som hellere ville dø end miste sin mødom til Canabate. Hun kastede sig ud fra klippen her.

– Hvor dydigt, sagde dommeren.

– Og så er der nogle helt andre, der påstår, at Canabate blev så overvældet af betagelse, da han så stedet, at han blev stående som ramt af lynet og udbrød: „Emeralde Verde“. Hvorefter han byggede huset og kaldte det ‘Emeralde Verde de Sahugun’. Man kan selv vælge. Det er noget, jeg synes om.

– Jeg tror, det sidste er det rigtige, sagde Philippa.

– Hvor er du romantisk, sagde dommeren.

– De fleste kvinder kan bedst lide den med slavepigen, sagde León. Og at nogen kan blive begejstret for stedet, begriber de overhovedet ikke.

– Min kone, sagde dommeren, der havde drukket lidt mere end de andre, min kone ville aldrig drømme om at kaste sig ud fra en klippe for at undgå at blive knaldet. Ville du vel, Philippa?

Der blev en pinlig pause.

– Det burde De kun være glad for, sagde León venligt til dommeren, og dommeren så totalt uforstående ud, og pausen fortsatte, indtil Philippa spurgte: – Hvad er det i grunden, der er sket? Det er ikke kun en flystrejke, vel?

– Nej. Der er ikke nogen flystrejke.

– Men hvad er der så galt?

– Philippa, man fortæller heller ikke mig noget. Men der går rygter om, at flyet oprindelig blev kapret af en ekstremistgruppe fra guderne må vide hvor, nogen siger Mexico, der ville bruge det som pression for at få frigivet nogle af deres kammerater, der sad fængslet i Boragua.

– Så er flyet altså kapret af de der ekstremister?

– Rygtet siger nej. Rygtet siger, at flyet var specielt bestilt til at flyve Boraguas landbrugskommission hjem fra en kongres i Cairo.

– Cairo?

– Ja.

– En hel jumbojet til en landbrugskommission?

– Ja.

– Hvor stor var den kommission?

– Jeg ved det ikke. Måske var det en delegation. Jeg kan ikke huske det.

– Hvad er forskellen?

– Det ved jeg ikke.

Doktoren skænkede mere cognac.

– Jeg har jo sagt, at jeg ikke ved noget. Men rygtet siger, at denne landbrugskommission overmandede og dræbte flykaprerne, da flyet blev tvunget til landing her.

– Hvorfor smed de så ikke bare ligene ud og fløj hjem?

– Jeg har hørt mindst fem forskellige versioner. Et: Flyet kan ikke starte, fordi landingsbanen er for kort. To: Flyet kan ikke starte, fordi landingsbanen er for smal til, at det kan vende. Tre: Flyet kan ikke starte, fordi det bruger specielt brændstof. Fire: Flyet kan ikke starte, fordi præsidenten nægter at tanke det op. Fem: Flyet kan ikke starte, fordi landbrugsdelegationen kom til at skyde piloten ved en fejltagelse.

– Jeg tror ikke på noget af det, sagde Philippa.

– Det må være hårdt at være landmand i Boragua, sagde dommeren. Når landbrugsdelegationerne ustandselig skyder bønderne.

– Jeg tror ikke, det er andet end en flystrejke, sagde Philippa.

– Det eneste, vi virkelig ved, er at jumbojetten står der, sagde doktoren. Det er ubestrideligt.

– Men hvad skal vi gøre? spurgte Philippa. Hvad skal vi gøre?

Støvet, vinden og fornemmelsen af at være indespærret – alt det, som hun ikke havde tænkt på de sidste par timer – vendte tilbage, og helt urealistisk håbede hun, at doktoren ville sige: „Bliv her, til det er drevet over.“

– Der kan måske blive ballade, sagde León. Jeg tror ikke, der bliver ballade, men der kan blive det.

– Hvilken slags ballade? spurgte dommeren. Philippa kunne se, at han ikke troede på dr. León.

– Sikkert ingenting. Hvordan har De det med penge?

– Udmærket. Godt. Rimeligt.

– Så lad os ikke tænke triste tanker, sagde doktoren og rejste sig. Kom, så skal jeg vise Dem noget smukt, inden jeg beder Felix køre Dem tilbage.

En gul kat fulgte dem gennem græsset ad den smalle sti mellem træerne, og den fulgte dem til en lille høj, der var så stejl, at León, der gik forrest, måtte række en hånd ned og hjælpe Philippa; katten overhalede hende og sprang op på en udsigtsbænk, der stod på højen, hvor den lagde halen omkring sig og stirrede på høgene langt borte.

Herfra havde man udsigt over en stor del af øen. Philippa havde hele tiden syntes, at det var en grim ø, men her oppefra så den helt anderledes ud.

– Jeg havde aldrig vidst, her var så grønt, sagde dommeren og satte sig tungt ved siden af katten. Nede ved byen er alting kun sand og sand.

– Men vi vender bort fra både havnen og byen og lufthavnen, sagde León. Se her!

Han drejede Philippa, så hun kom til at se på en sten, der stod ved siden af bænken.

– Det ligner en gravsten, sagde Philippa.

– Det er det også. Canabate ligger under bænken. Det siger man i det mindste. Se hvordan man har sat stenen, så man kan lægge hånden på den og være sammen med ham, når man sidder på bænken. Jeg synes, De skulle hilse på ham. Canabate og jeg har været sammen her så tit, at jeg synes, jeg ligefrem kender ham.

– Snakker De med ham? spurgte Philippa.

– Nej, jeg lægger bare hånden på stenen.

– Der står noget på den, ikke?

– Jo, men det eneste, man kan se – og så skal man kigge godt efter – er den øverste linie. Resten kan man kun læse med fingrene.

Stenen føltes blød og varm af sol og mange hænders berøring. Den føltes venlig.

– Det er dialekt, ikke? Hvad betyder det?

– Her hviler Canabate, foreslog dommeren.

– Nej, sagde León. Der står:

Fra alt dette skal vi dø

Og aldrig vende tilbage.

– Står der slet ikke noget om Canabate? spurgte dommeren.

– Nej.

– Så ligger han nok slet ikke her, sagde dommeren.

Katten strakte sig og hoppede ned.

Doktoren fulgte dem til bilen. Den kinesiske tjener holdt døren for dem og smilede, før han selv satte sig ind.

– Når Felix har afleveret Dem, sagde doktoren, er det første, De skal gøre at leje en bil. For en sikkerheds skyld. Mens der endnu er nogen at leje. Det koster ikke ret meget, så behold den, til De er sikker på, De kan komme hjem. Og skulle der blive optræk til uroligheder, skulle der blive bare den mindste smule ballade, så kør herop med det samme. Der går en anden vej forbi lufthavnen; den er ikke så stejl, men den er selvfølgelig lukket lige nu. Kom også selv om De ikke kan få fat på mig pr. telefon. Man kan ikke regne med telefoncentralen, hvis der sker noget. Men der vil altid være nogen her til at tage imod Dem.

Doktoren gav hånd.

– Jamen, bliver der uroligheder? spurgte Philippa.

– Jeg tror det ikke, svarede León. Men helt ærligt; jeg aner det ikke.

De var tavse, indtil de var kommet ud af skoven, så spurgte Philippa: – Felix, hvor kommer du fra? Hongkong?

Philippa kendte kun kinesere fra restauranter; tjenerne dér kom tilsyneladende alle sammen fra Hongkong.

– Nej, da. Jeg er født og opvokset her. Hele min familie har boet på Emeralde Verde i mange hundrede år.

– Åh, sagde Philippa og så på Felix’ tynde nakke, på hans runde øren, der stod ud fra hovedet som muslingeskaller.

Dommeren lagde armen om hendes skulder, og de nærmede sig sukkerroemarkerne, der skummelt lå og slubrede det sidste sollys i sig.

– Pokkers, at det altid bliver så tidligt mørkt, sagde dommeren.

– Det her er præsidentens sukkerroer, sagde Felix. Det er noget, han fandt på sidste år, men han har ikke haft held med det.

– Folk kan måske ikke lide sukkerroer, sagde dommeren. Bananer og sukkerrør ser også bedre ud. Selv majs ser bedre ud.

– Det er ikke så meget dét, at folk måske ikke kan lide sukkerroer, svarede Felix. Men de kan ikke lide præsidenten, og derfor vil de ikke have noget at gøre med hans sukkerroer.

– Felix, tror du også, der bliver ballade? spurgte hun.

Ved siden af hende sukkede dommeren irriteret.

i årene,

– Nej, sagde Philippa.

(Hvilke

– Det er alligevel mærkeligt, sagde dommeren, der var blevet interesseret mod sin vilje.