Grete Roulund

Stedfortræderen

Fortællinger

Lindhardt og Ringhof

Stedfortræderen

Copyright © 1999, 2016 Grete Roulund og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711588512

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Til
Lars Lunøe

Between the shadow and the ghost,
Between the white and the red,
Between the bullet and the lie,
Where would you hide your head?

george orwell
1943

Hunden i Qutab Minar

Det ville ikke have været så slemt, hvis det ikke havde været for hunden.

Ikke fordi det ikke havde været slemt nok, men det havde været mere naturligt, hvis min søster var taget med i stedet for. Kvinder snakkede altid sammen, og de ville bedre kunne have bearbejdet sorgen over min fars død.

Forudsat at der havde været nogen sorg. Jeg er egentlig ikke sikker.

Vores forældre må have holdt af hinanden på et eller andet tidspunkt, det går jeg da ud fra. Det er ligefrem muligt, at de har holdt af hinanden hele tiden og blot ikke vist det.

De talte aldrig sammen.

Min mor talte ustandselig til alle, der var inden for hørevidde, og af og til til nogen, der ikke var det. Min far sagde sjældent noget; han kom hjem og satte sig i sin særlige stol og læste avis, til vi skulle spise, efter middagen så han tv, til han skulle i seng. Han havde haft en stor stilling, været direktør faktisk, og måske havde han talt med folk hele dagen, men jeg tror det ikke. Jeg tror, det offentlige blev ved med at forfremme ham, fordi han var så tavs. Han skabte absolut ingen problemer.

Heller ikke, da han døde. Han havde pæn orden i alting.

Min mor blev ved med at ryge sine cerutter og passe sin bridgeklub og sine damefrokoster, som om intet var hændt. Min søster og jeg besøgte hende tiere, fordi vi havde dårlig samvittighed.

En søndag var hendes spisebord dækket af rejsebrochurer og cerutaske. Hun ville ud at rejse. Vi syntes, det var en glimrende idé.

– Der er de 65’rejser, sagde jeg opmuntrende. – Du kan komme til Gardasøen eller Malente, hvis Gardasøen er for langt væk.

Min mor havde aldrig været uden for Danmark.

– Nej, sagde hun.

– Der er også Bornholm.

– Eller et feriecenter på Malta, foreslog min søster.

Min mor sad på stolen og var så tyk, at man ikke kunne se sædet. Hendes små ben kunne ikke nå gulvet, og hun var ikke blevet friseret den dag.

– Jeg vil, sagde hun, – enten have en tur med den transsibiriske jernbane, eller også vil jeg til Indien.

– Selvfølgelig vil du ikke det, sagde vi.

Men der var ikke noget at gøre. Når min mor havde besluttet noget, gennemførte hun det.

Man kan ikke lade en ældre dame rejse alene til Indien.

– Jeg kan Ikke! sagde min søster. – Det er ikke bare min praksis, men jeg har børnene hver eneste weekend.

Min mor var moderat glad for, at jeg ville med. Vi blev enige om Indien, fordi jeg nægtede at rejse med den transsibiriske jernbane.

Jeg brød mig ikke om ugelange tog- og skibsrejser, hvor man var indespærret sammen med andre mennesker. Jeg ville kunne gå fra dem, hvis jeg havde det sådan, ikke langt og ikke længe, kun sådan at jeg kunne være for mig selv, og det var umuligt i den transsibiriske jernbane.

Derfor valgte jeg Indien.

– Vi behøver jo ikke at være sammen Hele tiden, sagde min mor.

Det gik også. Et rejseselskab kørte os fra den ene seværdighed til den anden, vi så endog Taj Mahal, og jeg talte næsten ikke med nogen. Når jeg prøvede, forstod de mig ikke, for de fleste var svenskere.

Hunden var i Qutab Minar.

– Vi tager dertil ved solopgang, sagde guiden, da vi vendte tilbage til New Delhi. – Der er betydelig smukkere, før alle muslimerne begynder at komme.

Guiden havde i fjorten dage holdt os konsekvent borte fra den indiske befolkning. Vi havde ikke fået lov til at gå på en indisk gade, bussen satte os af ved monumenter, hvor tiggeri var forbudt, vi vidste intet om inderne. Jeg ved ikke, om det gjorde noget. Men det var en af den slags ture.

Qutab Minar var et kompleks af ruiner, gamle minareter og en moske, og der var intet af det, der var i brug. Det var dårligt blevet lyst, da bussen læssede os af, der var virkelig ingen mennesker, og himlen havde samme farve som violer. Rundt om, under buskene og i græsset sov herreløse hunde, sådan som de gør alle steder i Indien.

Hvis vi ikke havde været der, ville der have været smukt. Jeg kunne høre parakitterne i træerne, palmeegern løb rundt mellem ruinerne. Alt, hvad jeg indtil da havde set i Indien, havde haft en udefinerlig lugt af urin, men Qutab Minar lugtede ikke.

Jeg ville gerne have været der alene.

Når jeg var sammen med en flok, gik jeg altid et stykke bag de andre. Jeg kunne høre min mor snakke meget højt med guiden. Guiden var træt af min mor, men ville helst ikke vise det. Hun sagde kun noget en eneste gang, det var i Taj Mahal, hvor hun bad min mor om ikke at skodde sine cerutter på marmorgulvene. Min mor glemte det fem minutter senere, ligesom hun også altid glemte at tage skoene af, når vi skulle ind i templerne, og glemte at lægge hatten, når vi skulle ind i stupaerne, og glemte at lade sin skindtaske blive liggende i bussen. Hvis vi ikke havde rejst med et anerkendt bureau, var hun sikkert blevet arresteret.

Guiden standsede foran den første minaret og bad os gætte, hvor høj den var.

Det var dengang, hunden kom.

Guiden stod med ryggen til minareten, og vi stod i en halvcirkel foran hende.

Hunden kom ingen steder fra og satte sig i halvcirklen og begyndte at kradse sig.

Der var ingen, der lagde mærke til den i begyndelsen, de stirrede alle sammen på minareten. Minareten var bygget af Qutab-utdin i 1190. Hvem Qutab-ut-din var, anede jeg ikke.

– Og hvor høj tror I så den er? spurgte guiden.

Alle skiftede ben, men der var ingen, der svarede.

Hunden holdt op med at kradse sig og begyndte at gnave i sin hofte. Den havde hvide sunde tænder, det var en ung hund. Jeg kunne se på dens patter, at den havde haft i hvert tilfælde ét kuld hvalpe.

– Noget kan I da godt gætte på?

– 100 meter.

– 60 meter.

– 120 meter.

Hunden rystede sig. Nu fik de øje på den. Halvcirklen gik i stykker.

– 80 meter, sagde min mor, hun var den eneste, der var ligeglad med hunden.

Guiden steg op på en ruinblok for ikke at være i nærheden af den.

Der er mange hunde, der burde være aflivet, sagde hun, men …

Hunden så på os med klare tålmodige øjne. Den legede, at den var med i selskabet, at den var vores hund, sådan så det i hvert tilfælde ud.

En af svenskerne smed en karamel for at få den til at gå væk, og hunden slugte karamellen uden at tygge den.

– 80 meter, sagde min mor. – Den er i hvert tilfælde ikke over 80 meter.

Hun var den eneste, der havde lyst til at gætte nu. Hunden var begyndt at bløde, når den kradsede sig.

76 meter, sagde guiden. – Minareten er nøjagtig 76 meter høj. Den måler 14,4 meter i diameter ved jorden og i toppen 2,7 meter og …

Der var ingen, der hørte efter, de gik alle sammen baglæns.

Det er ikke andet end skab, forklarede min mor. – Den dør selvfølgelig af det, men hvis man ikke ligefrem rører ved den …

Og nu, sagde guiden hurtigt, – går vi alle sammen ned og ser på Quwwat-ul-Islam, der er Indiens ældste moske …

Hunden fulgte med. Dens krop var dækket af skorper og sår, der var bogstaveligt ikke et hår på den. Det var ganske rigtigt skab. Min søster, der fodrede rævene i sin have, kom ud for det fra tid til anden. Det var nemt at kurere med piller, men hvis man ingenting gjorde, døde dyrene, som min mor sagde, og denne hund ville ikke leve ret længe.

– Den er Modbydelig, sagde en ældre kvinde til sin mand.

– Den kan meget nemt kureres, sagde jeg.

Parret gik hurtigt videre.

– Han har ondt af en Hund, sagde kvinden oprørt. – Og der er små Børn, der ligger og dør af sult på gaden.

Men I giver jo ingenting til de små børn, var jeg lige ved at råbe. I vil jo ikke engang komme i nærheden af dem.

Jeg skulle slet ikke have sagt noget. Jeg havde prøvet at tale med de andre i begyndelsen. Så holdt jeg op. Min mor talte heller ikke med dem, selv om hun troede det. Hun talte TIL dem.

Vi nåede moskeen, og hunden lagde sig i søjlegangen, hvor der var skygge. Jeg forestillede mig, at den forestillede sig, nej, bildte sig ind … det var heller ikke det rigtige. Det rigtige var nok, at i det øjeblik, den havde besluttet sig til at være sammen med os, blev dens tilværelse en anden, den blev en GOD hund, der gik tur med sine mennesker, og den var ikke syg, for menneskers gode hunde blev ikke syge, de blev passet på. Om tyve minutter ville den være døende, sulten og herreløs, men lige nu hørte den til, lige nu var alt godt.

Den kradsede sig ikke engang.

En af svenskerne var ved at fotografere den på sikker afstand.

– Og dette er jernsøjlen, der aldrig kan ruste, sagde guiden.

Alle rykkede sammen for at se på jernsøjlen, der ikke kunne ruste. Jeg gik gennem en port i søjlegangen og kom ud i en underlig blanding af have og ruiner af ubestemmelige fundamenter, engang måtte der have ligget en hel by her. Himlen var lysende blå, den lå ud over det hele, skyggeløst, der var meget varmt.

– Søjlen er fra 400-tallet, sagde guiden langt borte.

Der lugtede af tørt græs, og jeg kunne høre de små parakitter. Jeg havde en følelse, jeg ikke havde haft, siden jeg var barn, dengang alle altid forsikrede mig om, at alting var så godt, og jeg vidste, at det kun var overfladen, der var tiltalende, nedenunder gemte sig så meget fornægtet, nedenunder var alt det, ingen ville se, og ingen ville tale om, og der var alle de ting, jeg ville og ikke kunne; jeg ville aldrig komme på landsholdet eller skaffe mig mange venner eller blot få en grøn cykel som naboens dreng.

Og nu var det for sent. Der var gule små blomster mellem de krakelerede sten, men jeg ville blive gammel uden at have fået, hvad jeg ønskede, uden nogensinde at have gjort noget for at få det. Det var ikke en flot bil eller et flot hus, jeg ville have, det havde jeg i forvejen. Det, jeg ønskede, var modet til at undsige trygheden.

Men det mod havde jeg vist ikke.

Der var ingen, der havde savnet mig, da jeg kom tilbage. Hunden lå stadig i søjlegangen, min mor var ved at forklare guiden, at jernsøjlen ikke kunne være af jern, for jern rustede under alle omstændigheder.

Der var indere på pladsen nu. De så lige så mutte og småfjendtlige ud, som når man så dem gennem ruderne i bussen, og guiden meddelte os, at vi nu ville blive kørt tilbage til hotellet.

– Hvad er der I vejen med dig? spurgte min mor.

– Smid din cerut, sagde jeg.

– Jeg har lige tændt den.

– Kvinder ryger ikke offentligt her. De glor på dig.

– De kan umuligt være så sarte, sagde min mor. – De går og spytter og tisser over det hele.

Hunden fulgte med os.

Troede den, at den også skulle med bussen?

Det var synd for den, og derfor holdt jeg op med at se på den.

– Se nu der! sagde min mor.

Hunden havde mødt en anden hund. Den anden hund var større og gråplettet. Den havde fået knust underkæben engang, og nu havde den ikke længere nogen underkæbe, men i stedet en blød, håret pose. Jeg kunne ikke se, om den havde tænder eller tunge. Jeg kunne ikke forestille mig, hvordan den kunne drikke eller spise.

Begge hundene rejste ørerne af glæde. De logrede. Med en næsten rokokoagtig sirlighed udførte de de høflighedsritualer, som hunde bruger. De var sikkert ved at dø begge to, men de holdt på formerne til det sidste.

Så steg vi op i bussen og kørte.

Hunden stod på parkeringspladsen og så efter os. Den så ikke ulykkelig ud, den så ud, som om den var sikker på, at vi ville komme tilbage. Den stod med åben mund, og jeg kunne se dens hvide tænder.

Den havde meget hvide tænder, fordi det var en ung hund.

– Det er altså Hunden, sagde min mor. – Det er altså Derfor, du ser sådan ud.

– Du må ikke ryge i bussen.

– Du har ikke forandret dig, sagde hun. – Du kommer skævt ind på alting. Sådan har det altid været. Du kommer altid Skævt ind på det hele.

Vi havde tre timer til at pakke og spise frokost, før vi blev kørt til lufthavnen for at flyve til Goa til to ugers badeferie.

Jeg havde pakket, jeg var ikke sulten. Jeg blev ved med at tænke på hunden.

Jeg kunne hente den og køre den til en dyrlæge.

Hvis jeg kunne fange den.

Hvis jeg kunne få den ind i en taxi.

Hvis jeg kunne få chaufføren til at køre med den.

Hvis jeg kunne finde en dyrlæge, der ville tage den med det samme.

Hvis, hvis, hvis …

Skulle jeg bede dyrlægen aflive den? Skulle jeg bede om piller til den?

Skulle jeg tage den med til Goa?

Hvis jeg kunne få den med i flyet?

Hvad skulle jeg stille op med den i Goa?

Den kunne ikke være på hotellet.

Og jeg kunne ikke efterlade den.

Jeg kunne slet ikke tage til Goa. Jeg blev nødt til at tage den med hjem. Få den vaccineret og få en sundhedsattest.

En indisk dyrlæge kunne vel bestikkes …

Men hvad med dyrlægekontrollen i Kastrup?

Og ville hunden blive lykkelig sammen med mig?

Ville jeg blive lykkelig sammen med den?

Ville vi blive lykkelige sammen?

Jeg var slet ikke Egnet til at have hund.

Hvad gik der af mig?

Hvad ville jeg med den?

Jeg tror ikke engang, jeg brød mig om den. Det var mere det, at jeg følte, at der ville ske noget forfærdeligt, hvis jeg ikke tog mig af den.

Hvis jeg rejste fra den, måtte jeg selv tage konsekvenserne.

Jeg sad stille på min seng og var bare bange, indtil min mor kom ind for at hente mig ned til frokost.

– Nå, du har da i hvert tilfælde pakket, sagde hun.

– Det gjorde jeg i går.

– Hvis du vil have noget at spise, inden vi kører …

– Jeg tror, jeg bliver her.

– Det er altså Stadig den hund?

– Du vil klare dig udmærket i Goa uden mig, sagde jeg.

Min mor så listig ud, som om hun havde en hemmelighed. Som om hun løj for mig. Givet var det, at hun skjulte noget. Jeg kendte det udtryk.

– Christian, sagde hun. – Den dør. Det er helt naturligt for den. Den aner ikke, hvad døden er.

Hun rodede op i mit hår, mens hun så ud ad vinduet.

– Gamle nisse, sagde hun og gik.

Sådan sagde hun altid til min far.

Så vidt jeg husker, var det det Eneste, hun nogensinde sagde til ham. Altid når han sad og læste avis. Når han mindst ventede det. Så rodede hun op i hans hår i forbifarten.

– Gamle nisse, sagde hun. Hverken kærligt eller ukærligt. Og han fortrak ansigtet i irritation og glattede håret på plads. En fed fugl, der glatter pjuskede fjer. Men han svarede aldrig. Han sagde aldrig noget, og det gjorde jeg heller ikke.

Jeg kunne stadig finde en dyrlæge, bede om nogle piller og give hunden dem hver dag. Måske i mere end en måned. Jeg blev nødt til at ringe til direktoratet, hvor jeg arbejdede og forklare. Jeg blev nødt til at ringe til min bank. Jeg blev nødt til at købe en ny flybillet.

På grund af en hund.

Jeg så den for mig hele vejen til lufthavnen.

Den stod stadig og ventede på parkeringspladsen. Den havde ikke andre end mig, og den var sikker på, at jeg kom tilbage.

Som sædvanlig måtte man ikke ryge på indenrigsflyvningerne, og det plejede at gå min mor på, men denne gang var hun i et mistænkeligt godt humør.

For en gangs skyld snakkede vi sammen, om bryllupperne og elefanterne, vi havde set i Jaipur, om Taj Mahal, som ingen af os havde brudt os om, om Taj-hotellerne, som ingen af os kunne fordrage.

Til sidst landede vi. Det gør man normalt, når man ikke falder ned.

Dét, at vi landede, gjorde hunden mindre, jeg var rejst fra den, og intet forfærdeligt var sket.

Jeg var kun kommet skævt ind på det hele.

Eller var jeg?

For jeg lagde pludselig mærke til, at der ikke stod andre fra vores rejseselskab ved transportbåndet, og i øvrigt var vi slet ikke i Goa.

– Mor, vi er i Calcutta, sagde jeg.

– Det er også meningen. Det er min kuffert, der kommer der. Skynd dig at tage den! Så skynd dig!

Vi stod midt i al vores bagage. I Calcutta.

– Hvorfor er vi i Calcutta? Er det en mellemlanding? Mor, Goa ligger i den anden ende af landet. Vi er næsten i Bangladesh! Hvad er det, du har lavet?

Min mor så roligt på mig.

– Det skulle være en overraskelse, sagde hun. – Jeg troede, du ville blive glad.

– Jeg vil Ikke til Calcutta!

– Du ER i Calcutta, sagde hun og tændte en cerut. – Du behøver ikke at kunne lide det. Vi rejser videre i morgen.

– Hvor? spurgte jeg. – Hvor rejser man hen fra Calcutta?

– Nicobarerne, sagde min mor og begyndte at vinke til en velklædt inder, der holdt et stort skilt op, hvorpå der stod Port blair. Adskillige velklædte turister stod rundt om ham, fordybet i venlig konversation. Det gik op for mig, at jeg i grunden ikke ville have så meget mod at komme til Nicobarerne, selv om jeg ærlig talt ikke anede, hvor de lå. Faktisk ville jeg hellere til Nicobarerne end til Goa.

– Hvorfor netop Nicobarerne? spurgte jeg.

– Jeg har hørt om dem i årevis, sagde min mor. – Hver eneste gang din far hørte vejrudsigten, talte de altid om lufttrykket over Nicobarerne. Og nu vil jeg faneme SE det.

På hotellet viste det sig, at der var temmelig mange mennesker, der skulle med Port Blair Travels til Nicobarerne. Det var rejsende af den gammeldags type, ikke unge, ikke fattige, ikke højrøstede og ikke uopdragne og i besiddelse af den charmerende naivitet, man erhverver, når man har levet længe og rejst meget og ikke forstået noget som helst af det, man har set. Det var et behageligt selskab.

Men hunden var hos mig igen.

Under hele middagen ventede den på parkeringspladsen, og da jeg nærmede mig, vendte den sig med en legende bevægelse og så sig tilbage over skulderen, som om den ville sige: ‘Kom med! Skynd dig! Kom med! Skynd dig!’ Dens øjne blev alvorlige, og til sidst opgav den mig og gik langsomt ind i Qutab Minars ruiner.

Men jeg kunne ikke tage tilbage til Delhi nu.

– Vidste du, at Danmark har haft Nicobarerne? spurgte min mor, da vi tog elevatoren op efter middag.

– Nej.

– Det vidste jeg heller ikke.

Jeg fulgte hende til hendes værelse. Hun så oplivet ud, men jeg havde stadig det indtryk, at hun skjulte noget for mig, vidste noget, som jeg ikke vidste og ikke ville bryde mig om.

– Er du ikke glad for, at du ikke er i Delhi? spurgte hun. – Der var så forfærdelig snavset.

– Calcutta er sikkert værre.

Jo, men vi rejser i morgen. Allerede klokken otte, så hvis du …

Nogle gange fuldendte hun ikke sine sætninger, fordi hun kom til at tænke på noget andet.

– Dét, du trænger til, er frisk luft, sagde hun. – Masser af frisk luft. Tænk på det.

Det gjorde jeg sandelig også, da jeg var kommet ind til mig selv. Hvad havde hun ment? Jeg boede i et dejligt hus på en stille vej i udkanten af byen. Der var ikke andet end frisk luft. Hver dag gik jeg en lang tur i skoven. Der var ikke mange, der fik så meget frisk luft som jeg. Det vidste min mor udmærket, og derfor var jeg bekymret.

Hun var ved at forberede mig til et eller andet, og jeg vidste ikke, hvad jeg kunne vente mig.

Om natten drømte jeg om hunden.

Hunden kunne tale.

Vi forlod ikke hotellet klokken otte, men klokken seks. Allerede klokken fem blev vi vækket, og der var ikke tid til at spise morgenmad, og min mor blev i dårligt humør. Selv om hun aldrig i hele sit liv havde præsteret et acceptabelt måltid, elskede hun mad, og morgenmaden var inkluderet i prisen. Hun havde bestilt rejsen med helpension.

– Du FÅR noget i flyet, sagde jeg. – Det er NAT. Ingen spiser morgenmad halv seks. Du dør ikke af at vente et par timer.

Min mor så på mig med et fordægtigt blik og slukkede sin cerut.

– Du har ret, sagde hun. – Man bør være overbærende.

Min mor havde aldrig været overbærende. På den anden side kunne man heller ikke sige, at hun nogensinde havde været fordømmende. Jeg tror, at begge dele var uforståelige for hende, fordi hun overhovedet ikke havde nogen moral.

Inderen, der hentede os, var hverken velklædt eller høflig. Han var svedende og havde travlt. Udenfor i mørket ventede en gammel bus uden logo på siderne. Den var ren og pæn, og der var sådan set ikke noget i vejen med den.

Bortset fra at den var gammel og ikke havde noget logo på siderne.

Den lignede en fælde.

Jeg havde ikke lyst til at sætte mig ind i den, men mine kufferter var allerede i bagagerummet.

Så jeg satte mig ind.

Bussen hostede sig frem gennem mørket. Alle de andre tog turen som en oplevelse.

– Det er så tidligt på grund af trafikken, fortalte min mor mig. – Hvis vi var kørt senere, kunne vi have siddet fast.

Der var små bål på fortovene, mennesker, tynde som hunde, sov på sammenkrøllet avispapir. Vi havde ikke kørt denne vej, da vi kom. Jeg lænede mig tilbage og lukkede øjnene. Om en time var jeg i en ren og veloplyst lufthavn. Om to timer var jeg i luften, så tidligt ville vi måske flyve over solen.

Gennem bussens åbne dør blæste varm luft og bittesmå insekter og en stank af mudder. Nej, af slam. Af gammelt, råddent slam.

Bussen standsede.

– Vi holdt ved en kaj. De andre rejsende steg glade og snakkende ud, gult lys spejlede sig i vandet, de indfødte lo, alt var forberedt, alt var gået som forventet. Alle havde vidst, at vi ville ende her ved denne kaj, at vi skulle …

– Du mener da ikke, at vi skal Sejle?

– Det skulle være en overraskelse.

– Til Nicobarerne?

– Det er sundt med en sørejse.

Jeg kunne have smidt hende i vandet.

Nej, det kunne jeg selvfølgelig ikke, men jeg kunne tage min kuffert og gå.

Jeg så mig selv stå af bussen ved Qutab Minar. Jeg så mig selv opleve en helt urealistisk gensynsglæde. Snart var vi hjemme, vi gik tur i skoven, hunden smilede til mig med sine hvide tænder.

Min mor tændte en cerut og holdt øje med mig. Jeg tænkte, at en af os måtte være sindssyg. Min mor lignede sig selv. Det var mig, der var kommet skævt ind på det hele.

– Jeg troede, du ville blive glad, sagde hun.

Hun stod dér på sin bredbenede, lavbenede måde, der havde irriteret mig hele mit liv. Men jeg var rolig, jeg var retfærdig, og mine kufferter var allerede båret om bord.

Hun havde sikkert prøvet at glæde mig. Hun kunne ikke vide, at jeg ikke brød mig om at køre i tog eller sejle. Jeg havde aldrig sagt det til hende.

– Jeg blev bare overrasket, sagde jeg og smilede. – Det kom så … pludseligt.

Jeg tog hendes arm, og vi gik sammen hen mod skibet. Hendes sko gled på den glatte kaj. Det var godt, at jeg holdt i hende.

Det var ikke noget stort skib, heller ikke noget nyt skib, men dets velholdthed var tillidvækkende. Kahytterne var store og lugtede af pudset messing og lakeret træ, det var et skib, der havde sejlet for længe til at synke, og jeg havde absolut ingen grund til at være bange. Der stod en blomsterbuket på mit bord, der lå et kinesisk tæppe på gulvet. Hvis jeg ville, kunne jeg blive i min kahyt og forestille mig, at jeg boede på hotel og det regnede udenfor.

Men udenfor regnede det ikke, solen stod op, mens vi sejlede ned ad floden, forbi store maskiner, der skovlede dynd op, floden stank som et tilstoppet afløb, og varmen var kvælende ligesom min mors begejstring, ligesom alles begejstring. Jeg blev i min kahyt, til vi nåede havet, og jeg syntes, jeg hørte min mors stemme overalt, i gangene, på dækket, tydeligst i badeværelset.

Min mors begejstring havde altid været uovervindelig.

Da floden slap os, var det ved at blive aften, og vi sad på dækket med vores drinks og så fastlandet og lysene blive mindre og mindre.

– Synd, din far ikke kunne opleve det, sagde min mor. – Men selv om han havde levet, var han blevet hjemme. Han brød sig ikke om at rejse.

– Hvad brød han sig om?

– Det sagde han aldrig noget om.

– Han læste aldrig en bog, sagde jeg. – Han hørte aldrig musik. Han spillede ikke kort. Han brød sig ikke engang om sin bil.

– Han savnede vel ingenting.

Jeg tænkte, at der måske havde været Noget, han havde brudt sig om. Noget, han havde skjult for os. Engang fandt jeg nogle pornografiske blade i en skuffe under hans sokker, men de fleste læser vel den slags på et eller andet tidspunkt. Hvis skibet – hvis navn jeg stadig ikke kendte – gik ned, ville man også finde pornografiske blade under Mine sokker, og guderne må vide, hvad man ville finde blandt min mors undertøj.

– De fleste er betaget af et eller andet, sagde jeg.

– En kran, sagde min mor.

Jeg troede, jeg havde hørt forkert.

– Hvad siger du?

– Kan du ikke huske, dengang de flyttede hans afdeling? Vi var ude at se på byggeriet. Du var ikke ret stor, men du var med. Kan du ikke huske det?

– Næh.

– Vi stod midt på byggepladsen. Arbejderne var gået hjem, og der var mudder og vandpytter over det hele. Og så den kran. Det var en helt usædvanlig stor kran.

Pludselig kunne jeg huske det. Kranen stod i modlys, det var sen eftermiddag, tror jeg, vinter eller næsten vinter, og himlen var nærmest gul. Jeg opfattede ikke kranen som en kran, men som et stort insekt i stål, noget, der havde været levende engang, men nu var dødt eller døende. Men jeg har ikke andre billeder fra den dag.

– Jeg kan godt huske kranen.

– Vi stod og kiggede på den alle sammen. Din far så sjældent på noget, men når han endelig gjorde det, kiggede alle vi andre, fordi det var så usædvanligt.

– Og så ikke mere?

– Pludselig sagde han: ‘Det er en pæn kran.’ Jeg blev helt chokeret. Han roste ellers aldrig noget. Det var ikke sådan, at han kunne finde på at sige: ‘Hvor er det en pæn kjole.’ Eller: ‘Sikke en dejlig sovs.’ Men den dag sagde han virkelig: ‘Det er en pæn kran.’ Dét glemmer jeg aldrig.

Hvad kunne man bruge en sådan oplysning til?

Solen forsvandt i havet. I Delhi måtte der også være mørkt. Månen måtte skinne på minareten og kaste lange skygger i ruinerne.

I Delhi er nætterne kolde.

Så blev vi kaldt ned til middag.

De første par dage spiste vi ved kaptajnens bord. Så blev kaptajnen syg, måske for at undgå min mor, måske fejlede han slet ingenting, men styrmanden forsikrede os, at kaptajnen virkelig var meget forpint, galdesten, mente han, eller i værste tilfælde blindtarmsbetændelse.

Styrmanden og kaptajnen var de eneste besætningsmedlemmer, der talte engelsk. Resten talte mon-khmer. De var, fortalte styrmanden, indfødte fra Nicobarerne, og de var meget rene og smilende med gylden hud.

Min mor spillede bridge med sine medpassagerer. Hun var især glad for en læge på hendes egen alder. Han hed Piermont og havde overskæg og store ulykkelige, øjne. Han var for velopdragen til at flygte. Hver aften spiste han sammen med os.

– Jeg kan ikke Forstå, sagde min mor til styrmanden, – at De ikke vil lade dr. Piermont kigge på kaptajnen. Det ér muligt, der er en skibslæge, det skal der være, så vidt jeg ved, men det må da være betryggende at høre TO lægers mening.

– Det er der ingen grund til, sagde styrmanden. – Kaptajnen ved, hvad han fejler. Han har haft det så tit.

– Men hvis det er blindtarmsbetændelse …

– Det er malaria.

– I går var det blindtarmsbetændelse.

– Malaria kan godt give de samme symptomer.

– Det tror jeg ikke. Hvad siger De, dr. Piermont?

– Joh, sagde dr. Piermont. – Symptomerne kan være næsten identiske. Og hvis han har opholdt sig meget på Nicobarerne …

– Det har han, sagde styrmanden.

– Og hvad så? spurgte min mor.

– Nicobarerne har et af de mest usunde klimaer, man kan forestille sig, sagde dr. Piermont og stirrede på sin fiskeret med sine store ulykkelige øjne.

– Du prøver at få os slået ihjel, sagde jeg til min mor. – Du er udmærket klar over, at man kan dø af malaria.

– Sludder og vrøvl. Se dig omkring.

Jeg så mig omkring.

– Hvad ser du?

– Nogle vanvittige mennesker på vej til Nicobarerne.

– Du ser nogle rige, fornuftige mennesker, der er vant til at rejse. De ville aldrig tage et sted hen, hvor der var farligt.

– De er for dumme til at vide, når noget er farligt.

– Hvis de var så dumme, ville de ikke være blevet så gamle, sagde min mor. – Nu er det DIG, der er dum.

Hun havde ret i, at ingen opfattede Nicobarerne som farlige. De stolede ikke på malariapillerne, men de havde alle deres eget profylaktiske middel, som de sværgede til: Gin og tonic, eucalyptusolie, klorofyl-tabletter, B-vitaminer.

Det var kun mig, der så farer alle steder. Jeg var sikker på, at skibet ikke havde sin egen læge, hvilket i sig selv var alarmerende. Men på fjerdedagen opdagede jeg noget, der var langt mere skræmmende.

Jeg havde været spejder, da jeg var barn.

Jeg kunne bestemme verdenshjørnerne efter solen.

Og den morgen, hvor jeg stod på dækket ved siden af dr. Piermont, gik det op for mig, at vi ikke længere sejlede mod Nicobarerne.

Hvis vi holdt kursen, ville vi ende i Myanmar.

Jeg gjorde dr. Piermont opmærksom på det.

– Jeg ved det godt, sagde han. – Jeg påtalte det over for styrmanden allerede i går aftes.

– Hvad sagde han?

– At det blev en pænere tur.

– En pænere tur?

– Mergoi-arkipelaget skal være meget smukt.

Han sagde det uden nogen som helst form for interesse. Vi var helt alene på dækket. Alle de andre spiste stadig morgenmad.

– Turen her er en fejltagelse, sagde han, mens han så ud over havet.

– Hvad mener De?

– Den forandrer ingenting, sagde han og vendte sig bort. – Den flytter os bare. Det er det eneste, den gør.

Jeg blev stående og så efter ham. Jeg tænkte, at hvis jeg var blevet i Delhi, ville jeg have forandret noget. Jeg havde aldrig gjort noget godt. På den anden side havde jeg heller aldrig gjort noget ondt, medmindre det at undlade at gøre noget godt kan opfattes som ondt.

Jeg havde haft mine små ukrænkelige cirkler, mit hus var så pinlig ordentligt, at alle kvinder endte med at forlade mig, fordi de følte sig utrygge. Jeg skældte dem aldrig ud, jeg nøjedes med at rydde op efter dem. Det var måske værre. Orden har altid betydet meget, det bildte jeg mig i hvert tilfælde ind. At have orden i tingene, at være ren til alle tider. Men måske betød det ingenting, og det havde under alle omstændigheder gjort sex-livet besværligt for mine partnere.

Min far døde, da han endelig reagerede.

Det var en ganske almindelig aften, min søster og jeg var inviteret til middag, hun havde børnene med, og vi sad i sofaen og så min far læse avis, mens vi ventede på maden.

Måske var der noget usædvanligt over det hele, for jeg tror ikke, at min far læste avisen, han sad bare med den og vendte ikke et eneste blad, og da jeg senere samlede avisen op, opdagede jeg, at han havde stirret på stillingsannoncer i næsten en time. Måske sad han og blev klar over, at han var ved at dø, og hvorfor så bekymre sig om at læse resten af avisen? Men jeg tror ikke, det var det. Det var …

Min mor kom ind fra køkkenet og skoddede sin cerut i askebægret ved siden af hans stol. Hun rodede op i hans hår.

– Gamle nisse, sagde hun.

Min far for op med et brøl. Askebægret fløj gennem luften og ramte vinduet. Stolen væltede. Han løftede hånden for at slå min mor og havde ikke den fjerneste lighed med sig selv.

Så faldt han sammen og var død.

Vi rejste os fra sofaen og kiggede ned på ham. Der gik et godt stykke tid, før vi forstod, hvad der var sket, og ringede efter en ambulance.

Senere – jeg mener, vi kunne jo ikke lade, som om han ikke var død – snakkede vi aldrig sammen om måden, han døde på.

Hvad nu, hvis han ikke var død?

Hvad nu, hvis han havde ramt min mor og slået hende i gulvet?

Ville han så have fortsat? Ville han have slået hende ihjel?

Ville vi have grebet ind?

Jeg stod og tænkte på alt dette, mens solen var i mit hår og i mine øjne, og jeg var igen forfærdelig bange.

Man kan ikke stole på noget menneske.

Man kan ikke engang stole på sig selv.

Efter middagen blev der hængt et stort kort op i restauranten. Styrmanden forklarede vores sejlrute og viste, hvor vi var.

Nicobarerne så meget små ud på kortet.

I morgen, sagde styrmanden, havde han en glædelig overraskelse til os. Vi ville få en hel dag på en af øerne i Preparis-kanalen. Ikke en hvilken som helst ø, men en helt usædvanlig vidunderlig ø, berømt for sin gæstfrihed og skønhed og ikke mindst for sine indkøbsmuligheder. Der var ingen grænser for, hvad man kunne købe. Og alt var meget, meget billigt.

Jeg var ligeglad. Jeg ønskede ikke at købe noget som helst. Jeg så mig omkring, så på alle de mange glade mennesker. På trods af deres alder var deres ansigter alt for glatte, alt for naive. Ligesom børns.

Jeg havde kvalme. Måske var jeg ved at blive syg.

Min mor gik rundt og opfordrede folk til bridge.

Når der var andre mennesker, havde hun ikke brug for mig. Så glemte hun mig.