Niels Jensen

Bødlerne

Illustreret af
Orla Klausen

Lindhardt og Ringhof

Bødlerne

Copyright © 1998, 2017 Niels Jensen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711589182

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

Dyveke døde d 21. september i året 1517.

Eftertiden kender ikke dødsårsagen. At hun skulle have fået et forgiftet kirsebær, er et rygte, der først dukker op et par år senere.

Og at den danske adelsmand, Torben Oxe, slotsfoged på Københavns Slot, skulle være blevet dømt og henrettet for netop denne ugerning, er usikkert.

Rigsrådet frikendte Torben Oxe for alle anklager, men så lod kongen ham stille for en birkeret, der bestod af tolv bønder. De ville ikke dømme ham skyldig. “Vi dømmer ham ikke, men hans ugerninger dømmer ham!”

Torben Oxe blev dømt og henrettet.

Ingen ved således, hvordan Dyveke døde, men kongens forhold til adelen var ødelagt for stedse.

Herefter fór Christiern hårdt frem overalt - også overfor svenskerne, der ikke brød sig om ham, men mødte ham med våbenmagt.

Først efter flere blodige træfninger gav svenskerne efter.

Vi ved heller ikke, hvem der har været kongens rådgivere i situationen efter krigene, da der skulle holdes fredsgilde.

Derimod er resultatet kendt: Det Stokholmske Blodbad, hvor “hovederne blev slået af Sveriges bedste mænd!” Det var den 7. november 1520.

Den svenske ærkebisp Gustav Trolle var én af rådgiverne, og han havde meget at hævne.

Didrik Slagheck var en anden. Han var mest ude efter “et godt ben”. Det fik han! Først blev han udnævnt til biskop og siden ærkebiskop over Sverige. Men den 24. januar 1522 blev han dømt for underslæb og kætteri og henrettet “ved både galge og bål!” En tredie var “ den lede heks”, Sigbrit, som på den tid havde stor indflydelse på kongen.

Efter blodbadet samlede den unge, svenske adelsmand, Gustav Vasa svenskerne til kamp mod tyrannen.

1. Ud i friheden.

Den lille hest, Grå travede støt og sikkert gennem skoven.

Godt! Nu var han endelig på vej!

Fra i dag ville han glemme alt det postyr, der havde været. Alle formaningerne om at “være fornuftig”. Han skulle væk fra det altsammen! Han var virkelig på vej! Herligt!

Selv om han ikke kendte så meget til den, så lå hele den store verden foran ham.

I grunden vidste han kun om ét sted, hvor han kunne komme til at gøre det, han havde mest lyst til! Ét eneste sted.

Nå ja, det kendte han jo ikke engang, men det var der!

Og det var der, han ville hen!

Nu var han undervejs! Det kriblede i hele hans krop!

- De andre var jo taget hjemmefra, da de var 15 år - hvorfor skulle han så ikke ha’ lov?

Der måtte da være steder nok at ta’ hen, hvis det virkelig passede, at verden var så stor.

Og det så ud til, at det passede! Verden var stor. Det forstod han allerede nu. Stor og fremmed!

Engang imellem var Grå ved at snuble over en trærod, der krøb tværs over stien - som en hugorm.

Måske var det, fordi hesten ikke kunne se, for herinde under trækronerne kunne man jo ikke se solen. Nogle gange var det så dunkelt, at farverne forsvandt.

Nå, skidt med det!

“Du skal være kromand ligesom din far! Hører du, David: Kromand! Du skal lære alt, hvad en kromand har brug for! Det er en god bestilling, som den gamle konge selv har givet os, og du skal arve den - og kroen med!”

Kors bevares, som de havde snakket!

Han kunne tænke sig alt andet end at være kromand! Rende rundt med gryder, trille med øltønder og fylde krusene op, løbe med brød og ost og alt det der! Nej!Nej! Nej!

“Pas nu på, David! Du skal være høflig overfor gæsterne også hvis de glemmer at gi’ dig en penning, når du har hjulpet dem med hestene! Det skal du lære”

Ha!

“Vær lidt mere fornuftig, David. Snak ordentligt til din mor, David. Gå nu i seng, lille David, så kan du bedre arbejde i morgen!”

“Lille David!” Ha ha! Nu ku’ de ha’ det så godt!

“Vær god ved dine søskende, David. Husk på, de er mindre end dig!”

Som om han ikke altid havde været god ved dem. De skulle bare lære det samme som han! Det var det, han hjalp dem til.

“Lille David”. Han var allerede femten år, og lige så stærk som en voksen mand - nå ja, i hvert fald som nogle voksne mænd.

Han skulle vise dem, at han kunne klare sig selv!

“Farrisskoven er den farligste skov i hele landet! Ingen kender alle dens onde hemmeligheder.”

Sådan sagde de - og det havde de sagt i lang tid. Hver gang, han begyndte at snakke om, at han ville hjemmefra. For “hjemmefra” kunne næsten kun betyde: Sydpå gennem Farris.

Var Ulrik måske ikke taget hjemmefra forlængst, da han var femten? Og Stenna ligeså?

Men de gamle glemte helt, at han nu var ligeså gammel og lige så god til mange ting. Han vidste i hvert fald én ting, han var allerbedst til: At bruge sin slynge! Ingen kunne ramme så nøjagtigt som han! I hvert fald ingen af dem, han kendte.

Nu red han gennem Farris! Den farlige Farris! Og han red alene! Det var han nødt til efter det, der var sket allerede på den første dag af hans rejse.

Var det virkelig i går?

Det rislede gysende koldt ned ad ryggen hver gang, han hørte en fremmed lyd. Fordi han havde hørt så meget, før han tog afsted!

Men han skulle vise dem, at han turde, selv om de havde fyldt ham med al den snak om, hvor farlig skoven var. Ha! Og han havde sin slynge med!

Lige her, hvor han red, var der et underligt, grønligt tusmørke - det var vist lige et sted for de underjordiske.

- David sad og faldt i tanker. Noget af alt det, han havde hørt om Farris, dukkede op nu - helt af sig selv. Måske blev han også lidt døsig, fordi han blev vugget af hestens rolige gang.

I skyggerne mellem træstammerne anede han undertiden en mørkere skygge, der sneg sig lydløst frem.

Nej, det var nok bare hans fantasi.

Og det var ikke så mærkeligt med alt det, han havde hørt om Farrisskoven. Om vildornen med de kraftige tænder, der kunne sprætte maven op på enhver, der kom i vejen for den eller dens unger. Om de farlige og blodtørstige ulve, der undertiden kom til Farris.

Og desuden var der jo det allerværste: Troldfolket, “de underjordiske”. For ikke at tale om den trebenede og frygtelige helhest, enhjørningen med det lange, snoede horn og varulven, der jo i virkeligheden var et ondt menneske, som blev forvandlet til en ulv, hver gang fuldmånen stod på himlen.

David var en stærk fyr med en strittende hårtop af samme gule farve som en moden bygmark. Han havde korte bukser på, grå ligesom skjorten. Desuden havde han en grøn kofte på.

Han var barfodet, men han havde da lidt mere udstyr med i sine to sække et par sko - en hue - og lidt mere. Brød, selvfølgelig.

Han lod hesten hvile engang midt på eftermiddagen og satte sig med ryggen mod et træ.

- Nej, han havde da ikke sovet, men pludselig så han et par mænd, der dukkede op på stien, lige der, hvor han skulle fortsætte videre frem. Fordømt!

Det fornuftigste var at forsvinde ind mellem træerne så hurtigt som muligt, men det var for sent.

Måske havde han alligevel sovet.

De havde allerede set både ham og hesten, og det var så uheldigt, at de spærrede for hans flugt.

Han rejste sig og følte efter sin kniv - og efter slyngen, der var uundværlig for ham.

Heldigvis! De så ikke ud som røvere.

Begge havde en bredskygget hat på og en lang stav i hånden.

Sådan plejede pilgrimme at se ud. Og så var de ikke farlige for ham.

De standsede, da de kom hen til ham:

“Guds Fred!” sagde den ene.

“Tak!” sagde David kort.

“Fint sted at holde rast!” sagde den anden. Det var en stor, bredskuldret mand med sort fuldskæg og hår, der nåede ham til skulderen.

“Ja!” sagde David.

De satte sig ned i græsset. Så sagde den første: “Hvor skal du hen, unge mand?” Han var noget mindre, og hans hår var lidt brunligt, ligesom skægget.

David brød sig ikke om deres selskab: “Langt væk!” sagde han bare.

“Langt væk! Ha! Der skal vi også hen!” sagde den mindste, “sikke et sammentræf - så kan vi jo følges ad!”

De havde begyndt at tygge på deres tørre brød.

“Er I pilgrimme?” spurgte David omsider.

“Ja,” sagde den lille hurtigt. “Vi skal til San Jago!”

Den store spurgte: “Har du været nogen steder?”

“Ja,” sagde David, “jeg har været på Midtvejskroen hele tiden, men nu er jeg på vej til et andet sted.

“Nå, hvad er det for et sted?”

Det hedder Bordesholm, og det er et kloster! Det er langt borte.”

“Fint,” sagde den mindste. “Vi skal også den vej!”

“Hvorfor vil I hen til det sted - San Jago?” sagde David.

“For vore synders skyld!” sagde den mindste.

Den anden grinede.

David så på ham - lidt mistænksomt.

“Ja ja, vi er jo alle syndere!” lo den store. “Jeg er synderen Markus, og min ven er synderen Simon!”

Simon slog kors for sig: “Tror du ikke på os, dreng?”

“M-mm!” David tænkte på de folk, han fulgtes med hjemmefra. Dem havde han stolet på, men de prøvede at stjæle hans hest, allerede den første aften - det var derfor, han ikke længere ville tro på, hvad folk sagde.

“Jeg har engang været en from præst, hør bare!” Og nu sang han med stærk stemme:

“Te Deum Laudamus …”

David kendte ordene fra kirken derhjemme, hvor hans farfar var præst.

Men han troede stadig ikke på de to “pilgrimme”. Måske skulle han have ventet derhjemme, indtil der var et godt selskab, han kunne følges med - af gode og solide folk.

Men han var nødt til at følges med “pilgrimmene” hele resten af dagen.

Den ene af dem holdt sig altid lige i nærheden af hesten.

Nej! Det selskab var han helst fri for!

2. Lyde i natten

David gned øjnene og prøvede at kikke ud i det tætte mørke. Luften var tung af muld og råddenskab.

Det tog et par øjeblikke, før han huskede, hvor han var.

Åh jo, han lå i græsset under et stort træ i Farrisskoven. En eller anden lyd havde vækket ham.

De to pilgrimme sov et stykke borte under et andet træ, og hans lille, grå hest stod lige i nærheden. Han kunne høre den trække vejret i den nattestille skov.

Men der var også en anden lyd et sted - og det var ikke de to pilgrimme, så vidt han kunne høre.

David sad helt stille og blev lysvågen, mens han lyttede.

Før han faldt i søvn, havde de snorket højt og larmende.

Men nu kunne han ikke længere høre dem. Måske var de vågnet og …

Et stykke tid havde han tænkt på at stikke af fra dem. Men det var jo bælgmørkt, så han turde ikke.

Måske stod de et sted og lurede på ham. Han rejste sig lydløst og gik nogle få skridt.

Da han stod og klappede hesten, syntes han, at en skygge bevægede sig bort fra ham.

En gren knækkede et sted.

Davids hjerte bankede stærkere, selv om han ikke var så mørkeræd, som da han var mindre.

Men der var nogen eller noget et sted lige i nærheden. Det kunne ikke bare være hans fantasi.

Han turde ikke gå fra hesten, så han blev stående stille og lyttede ud i mørket i lang tid.

Men der kom ikke flere listende og snigende lyde.

Kun et fjernt skrig fra en fugl eller et andet dyr. Og pilgrimmene havde begyndt at snorke igen. Nu vidste han da i det mindste, hvor de var.

Alligevel sov David uroligt resten af natten.

3. Pilgrimme?

David ville helst holde sig i passende afstand fra de to mænd. Bedst var det selvfølgelig at slippe fra dem.

Men den store Markus holdt sig hele tiden bag ham, og Simon gik i forvejen.

Foreløbig var han nødt til at finde sig i dem. Fordømt!

De sørgede simpelthen for, at han ikke kunne stikke af hverken fremad eller tilbage!

Men det skulle nok lykkes for ham!

Skoven var stor. Aldrig havde han tænkt, at Farris var så stor. Hele dagen i går havde de været på vej, og nu fortsatte de. Han havde en underlig kriblende fornemmelse i maven.

Han havde tænkt, at hvis nogen ville overfalde ham - dyr eller røvere, så ville han bare bruge sin slynge!

Han følte efter: Jo, han havde stadig slyngen bundet om livet og nogle få glatte sten i lommen.

Og den slynge ville hjælpe ham, det vidste han, fordi heksen, Maren Åtte havde sagt noget om hans slynge. Næsten som en spådom. Den var altså farlig også for ham selv.

Men lige nu kunne han jo ikke bruge den! Forbistret!

Så! Nu standsede de to pilgrimme i en af de mange lysninger i skoven.

Pilgrimme var folk, der rejste til et af de hellige steder, der var i verden for at bede og for at få tilgivelse for en eller flere synder. Det var fromme mennesker!

Men de to fyre her var ikke særlig fromme. Især var Markus ikke! Han bandede, så snart, der var et eller andet i vejen. Og det var der hele tiden. Mest grene og tykke trærødder, som han var ved at falde over.

Fromme mennesker bandede ikke. At bande var det samme som at kalde på Djævelen, “Den onde”!

Og Djævelen var ikke godt selskab for gode og fromme mennesker!. Folk, der kaldte på ham, måtte selv være onde! Eller også blev de onde, det sagde hans farfar, Hr. Martin, i hvert fald, og han var præst. Så han måtte jo vide det.

“Vi må hellere spise vores mad her!” sagde Simon. “Nu er vi snart ude af Farris.”

“Prr!” David standsede hesten.

Markus grinede: “Og vi har ikke mødt en eneste røver! Er du ikke glad for det?”

“Jo-o”, sagde David. Men han var ikke sikkermåske var det røvere, han havde her - lige i nærheden.

“Ja, hvad ville du i grunden gøre, hvis der kom et vildt dyr - eller en røver?” spurgte Simon.

“Bruge min slynge - selvfølgelig!” sagde David.

“Slynge? Hvordan?”

“Som man plejer!”

“Som ham i bibelhistorien - den lille David?”

“Ja, og jeg hedder David!”

Markus så undersøgende på ham: “Forstår du da at bruge den?”

David spiste det sidste af sit brød. Så rejste han sig og tog slyngen, som han havde bundet om livet.

“Jeg kan prøve!” sagde han. “Hvad skal jeg ramme?”

“Nu smider jeg min hat op i luften - kan du ramme den?”

“Kast!” sagde David og tog en sten i hånden.

Markus slyngede sin bredskyggede hat højt op i luften.

Det var for let. David tog sigte og kastede stenen.

“Det var som … ” mumlede Simon. “Bravo!” sagde han højt. “Men hvorfor brugte du ikke din slynge?”

David trak på skulderen. “Det var jo ikke nødvendigt. Den skulle vel ikke slås ihjel - hatten!”

“Nå nej. Kan du i det hele taget bruge den?”

“Hvad skal jeg ramme?”

Markus havde fundet en sten på størrelse med en knytnæve. “Her, du kan prøve at ramme denneher sten!”

Markus stillede stenen på en mosgroet stub i skovkanten.

“Det er en flintesten!” sagde David. “Så må jeg først flytte min hest.”

“Ha, er du bange for at ramme hesten - ja ja, den er da osse meget større!”

Det svarede David ikke på - så dum kunne manden da ikke være, at han ikke forstod …

Markus flyttede stenen over til den anden side af lysningen og lagde den på en væltet træstamme.

Nu tog David sin slynge frem - og en rund, glat sten på størrelse med et hønseæg.

Et øjeblik stod han og tog mål af stenen, han skulle ramme.

De to mænd stod og så til. Markus grinede.

Så hvirvlede slyngen rundt, mens den summede som en humlebi: “Ram - ramme - ram!” råbte David, for det havde Maren Åtte sagt, han skulle, hvis han ville være sikker på at ramme. En besværgelse, sagde hun, men David vidste ikke, hvad det var, han sagde det bare.

I næste øjeblik fór stenen afsted.

Der lød et skarpt smæld efterfulgt af en raslen fra de nærmeste buske og træer.

“Ha, lille mand, det gik ikke!”

“Hent så stenen!” sagde David roligt. “Hvis du da kan finde den!”

Men Simon havde allerede været ovre ved stenen. Han samlede noget op og kom tilbage og viste en trekantet, skarp flintesten.

“Ved alle djævle, dreng, det var et skud …”

“Det var en flintesten - det sagde jeg jo - den splintrer, bare man rammer den ordentligt!”

De to mænd satte sig igen.

Hvorfor mon de ville ha’ mig til at bruge slyngen. Er det for at finde ud af, om jeg kunne hjælpe til, hvis der skulle komme nogen eller er det for at finde ud af …

“Hvad var det, du sagde, du hed?” spurgte Simon.

“David! Det har jeg jo fortalt.”

“Ha ha, nu mangler vi bare den anden - ham Goliat!”

David havde tit hørt noget lignende - lige siden han begyndte at øve sig i at bruge en stenslynge.

Det var lang tid siden - dengang han først hørte om David og Goliat …

4. Overrumplet

Han opdagede det for sent, fordi han endnu ikke havde vænnet sig til, at folk var luskede og falske.

Simon kom hen til ham - ganske tilfældigt og ufarligt: “Lad mig lige se din slynge,” sagde han.

David viste ham den flettede læderslynge.

“Sådan én kunne jeg godt tænke mig at prøve!” sagde Simon.

David stod endnu med slyngen i hånden.