Gerd Rindel

Tyggegummikonge

Illustreret af forfatteren

Lindhardt og Ringhof

Tyggegummikonge

Copyright © 1983, 2017 Gerd Rindel og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711590751

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1. Tyggegummikonge

Tyge var gal på morfar. Han var ganske vist død for længe siden og kunne sådan set ikke gøre for det med navnet. Men morfar havde altså heddet Tyge. Og Tyge havde fået sit navn efter ham.

Man skulle bare have heddet Søren eller Jens eller Peter eller Henrik eller Martin eller Ole. Det var ikke spor let at hedde Tyge.

Nede i gården var de andre så frække. Tyge var selvfølgelig også selv fræk engang imellem, lidt. Men det var på en helt anden måde.

Det var noget med at drille viceværten. Som f.eks. dengang Tyges mor stod og snakkede med ham. Tyge var der også. Han havde været i byen med sin mor og fået nyt tøj, og viceværten sagde, at nu lignede han næsten en pæn dreng, der ikke var spor fræk.

Og så snakkede de længe, mor og viceværten, om at trappen var ved at falde sammen, og om de store drenge der larmede rundt på deres knallerter i gården, og om at alting blev værre og værre. Det var kedeligt at høre på, og fordi Tyge ikke vidste, hvad han ellers skulle lave, bandt han viceværtens bælte sammen med fru Jensens cykel. Det var utroligt, så meget larm en væltende cykel kunne lave, og det var også næsten utroligt, så rød i hovedet en gal vicevært kunne blive.

Eller også var det at være fræk noget med at ringe på alle dørklokkerne i en opgang og stikke af. Det var sjovest, når Søren og Peter også var med.

Man skulle altså starte med at ringe på dørklokkerne på femte sal. Og så skulle man hurtigt løbe ned på fjerde og ringe på der. Og imens kunne man så høre dem på femte lukke op og skælde ud. Så skulle man løbe videre ned på tredie osv. Tænk, at sådan nogle små klokkeklemt kunne få en hel opgang til at komme ud på trappen og råbe op.

Og når de lavede den slags, var de jo frække sammen.

Men Søren og Peter var også frække på en anden måde, og det gik ud over ham.

Det var fordi han hed Tyge.

Sommetider kaldte de ham Tykke, selv om han overhovedet ikke var tyk, det var han i hvert fald ikke. Han var nemlig tynd – ligesom en ål. Og fordi han var så tynd, var han den i gården, der var hurtigst til at kravle igennem plankeværket, der hvor der manglede et bræt.

Det var tit nødvendigt at kravle igennem plankeværket. For når de spillede fodbold, røg bolden sommetider igennem hullet ind i den anden gård. Og så var det godt at være hurtig. Ellers nuppede rødderne derinde den bare.

Og så råbte Søren og Peter:

»Kom så Tykke, hurtigt, ind gennem hullet!«

Og når de råbte Tykke på den måde, var det ikke for at være frække. Så var det kun for sjov.

For det meste kaldte de Tyge for Tyggegummi. Men det var kun, når de var gode venner alle tre. Det var meget værre, når han var uvenner med dem.

For så kaldte de ham Tyggegummiged.

I går havde de kaldt ham Tyggegummiged. De legede ellers lige så godt, da hans mor lukkede vinduet op og råbte:

»Tyge, du skal op!«

»Det blæser du da bare på,« sagde Søren. »Bare lad som om du ikke har hørt det.«

Og Peter sagde, at han altså var smaddertarvelig, hvis han gik op nu, hvor de lige legede så godt.

»Det gør jeg heller ikke,« sagde Tyge. »Jeg blæser da bare på det.«

Og så havde Tyge prøvet, om han kunne blæse på det. Men da hans mor lidt efter igen havde råbt, og denne gang med meget bestemt stemme: »Tyge, kommer du så!«, havde han slet ikke haft lyst til at lege mere og sagde:

»Jeg går op nu.«

»Øv, hvor er du tarvelig,« havde de råbt efter ham.

Han skulle op og vaskes og klædes om, fordi de skulle hen at besøge mormor.

Mens han klædte sig om, stod Søren og Peter nede i gården under hans vindue og råbte:

»Tyggegummiged, Tyggegummiged …«

Og hele gården kunne høre det.

Det blev de ved med at råbe meget længe og meget højt.

Det var altså irriterende at hedde Tyge. Og det var morfars skyld.

»Ih altså,« sagde Tyge surt til sin mor, »du kunne da også godt have fundet på et andet navn.«

»Tyge er da sådan et smukt navn,« sagde hans mor smilende.

»Synes du virkelig? Kunne du måske tænke dig at hedde Tyggegummiged?«

»Jamen, det hedder du da heller ikke. Og mormor ville jo så gerne have, du skulle hedde Tyge, efter morfar.«

»Jeg ville meget hellere have heddet Hans Jørgen efter far. Hvorfor kom jeg ikke til at hedde Hans Jørgen?«

Tyge kunne ikke huske sin far. Han var »stukket af«, da Tyge var ganske lille. Det var sådan lidt mystisk at tænke på. Når han tænkte på sin far, der var stukket af, kunne han ikke lade være med at forestille sig en mand, der listede igennem lejligheden om natten på strømpesokker med de blankpudsede sko i hånden. Han listede ud ad hoveddøren og lukkede den forsigtigt efter sig. Og så ringede han på dørklokken med et stort grin og stak af i en flyvende fart ned ad trappen. Ligesom Tyge og Søren og Peter gjorde, når de var rigtig frække.

Men Hans Jørgen havde nu været et meget pænere navn.

Mor plejede ikke at svare, når Tyge sagde, han ville have heddet Hans Jørgen.

Men det var altsammen i går.

I dag havde været en god dag. Tyge og Peter stod nede i gården. Det var søndag. De ventede på Søren. Hvorfor kom han ikke ned? Det var kedeligt kun at være to, når man var vant til at være tre.

»Vi kalder sgu,« sagde Tyge.

Og så kaldte de: »En, to, tre. Søren, kommer du ned og leger?«

Lidt efter kom Søren hen til vinduet.

»Jeg kommer lige om lidt,« råbte han ned til dem,« men jeg har én med.«

Endelig kom han. Han havde en dreng med, de ikke kendte.

»Det er min fætter,« sagde Søren. »Han hedder Jens. Han er seks år – og et halvt.«

Jens spurgte, hvad Peter hed.

Og så spurgte han Tyge, hvad han hed.

Tyge kunne se, at Søren lige skulle til at sige, at Tyge hed Tyggegummi.

Men så var det, at han fik sin fantastisk gode idé.

»Jeg hedder bare Tyggegummikonge,« sagde han.

»Ih, hvor flot,« sagde Jens.

Bagefter var det, som om Søren og Peter slet ikke mere syntes, det var sjovt at drille ham med hans navn.

2. Hvem bliver sur på hvem?

Tyge og hans mor var på besøg hos mormor.

Først havde de fået biksemad, og så havde de fået pandekager. Da Tyge havde spist otte pandekager, sagde han:

»Skal vi ikke snart hjem?«

»Nej da, vi er jo næsten lige kommet,« sagde mor. Og mormor sagde:

»Jamen lille Tyge da, er du allerede søvnig?«

»Næh, det er jeg ikke, men nu har vi jo spist og hvad skal vi så lave?«

Mor og mormor rystede bare på hovederne. Så smilede de til hinanden, som om de havde en hemmelighed. Tyges mor så ganske vist lidt flov ud.

Men det var nok også helt anderledes for dem, for de havde noget at lave. De strikkede og strikkede. Det var til at blive bims af at se på.

»Jeg keder mig sgu,« sagde Tyge.

»Man må ikke bande, lille Tyge,« sagde mormor. »Morfar bandede aldrig.«

»OK, men så keder jeg mig altså bare.« Tyge sukkede dybt. Han lyttede til strikkepindenes klirren.

Mormor slap strikketøjet. Hun kiggede smilende på Tyge.

»Hvad griner du ad?« spurgte han.

»Jeg griner da ikke, jeg smiler bare til dig.« Så vendte hun sig til Tyges mor og sagde:

»Gud, hvor ser han dog henrivende ud, som han sidder der. Og hvor han ligner morfar med sit kloge og tænksomme blik.«

Mormor havde et fotografi af morfar. Det stod henne på kommoden. Tyge så hen på billedet af morfar. Han havde et stort busket overskæg.

»Du må have spist søm! Jeg ligner aldeles ikke morfar,« sagde Tyge, »for jeg har ingen overskæg. Og desuden tænker jeg ikke, jeg keder mig bare.«

»Tyge!« sagde mor.

De strikkede videre. Tyge så på mormors hænder. Det gik så hurtigt, så han næsten ikke kunne se, hvordan hun gjorde.

»Må jeg ikke prøve at strikke?« sagde Tyge.

»Jo det må du da,« sagde mormor overrasket.« Her skal du se. Her er strikkepinde og garn. Se nu godt efter! Sådan skal du gøre – ind i masken, slå om garnet og tilbage igen.«

Tyge anstrengte sig. Det så svært ud. Det var det også, men han kunne godt.

»Han er ellers ikke helt almindelig – af en dreng at være,« sagde mormor undrende. »Morfar strikkede så sandelig ikke.«

Morfar mig her, og morfar mig der. Tyge tabte en maske af bare ærgrelse.

»Ih, det er en hel strikkeklub,« sagde mor muntert, »hvor har vi det hyggeligt.«

»Synes du?« sagde Tyge.

»Tyge, lad nu være med at se sur ud. Hvad skal det være, det du strikker?« spurgte hun.

»Det ved jeg ikke endnu.« Han tænkte på morfar, der havde overskæg og heldigvis aldrig havde prøvet at strikke. Og så tænkte han på sit strikketøj.

»Nu ved jeg det,« sagde Tyge.

»Ved hvad?« spurgte mor.

»Nu ved jeg, hvad det skal være. En bil.«

Og så grinede de. Mor og mormor.

»En bil, det kan man da ikke strikke.«

Tyge blev arrig, han smed strikketøjet fra sig. Så gik han ind i den anden stue.

Derinde stod mormors undulat.

»De har aldrig hørt om nogen, der strikkede en bil,« sagde Tyge til undulaten og stak fingeren ind i buret til den. Den nappede ham i fingeren.

»Av,« sagde Tyge. »Du er dum.«

Bare han havde nogen at snakke med. Han fik øje på mormors telefon. Han kunne godt ét telefonnummer. Det var Sørens. Han drejede og ventede. Telefonen duttede bare langsomt, så var der nok ingen hjemme. Han smed røret på.

Man kunne jo også prøve bare at ringe til et eller andet nummer, man slet ikke kendte. Måske var der så nogen, han kunne snakke med der.

Tyge drejede igen, mens han kiggede op i mormors lysekrone.

»Hallo,« sagde en dame. Hun lød gammel.

»Hallo, det er Tyge,« sagde Tyge.

»Hvilken Tyge?«

»Den rigtige Tyge, det er ikke min morfar.«

»Sig mig lille ven,« sagde damen strengt, »laver du sjov med mig?«

»Nej da,« sagde Tyge, »men hvad hedder du?«

»Hvad jeg hedder? Jeg hedder da Kamma, enkefru direktør Kamma Petersen.«

»Nej, er du direktør, sådan rigtigt? Det er da én, der bestemmer en hel masse.«

»Næh, jeg bestemmer såmænd ikke nogetsomhelst,« sagde den gamle dame trist. »Det var min mand, der var direktør, men nu er han død.«

»Nåh, det er ligesom min morfar. Det er derfor jeg hedder Tyge, for det hed han også. Men det er så irriterende, for min mormor siger hele tiden, at jeg ligner ham,« sagde Tyge.

»Og gør du da slet ikke det?« spurgte den gamle dame venligt.

»Nej, jeg gør ej. For jeg har ingen overskæg. Og desuden strikkede min morfar ikke, og jeg er ved at strikke en bil.«

»En bil! Jamen, man kan da ikke strikke en bil, lille ven,« lo damen.

Tyge smed røret på.

Inde fra den anden stue kaldte Tyges mor. Han gik ind til hende og mormor.

»Jeg tror, Tyge er træt nu,« sagde hans mor med et anstrengt smil, »vi må hellere se at komme hjem.«

Tyge var overhovedet ikke træt, men det sagde han ikke, for han ville gerne hjem.

De skulle med bussen.

»Bare morfar ikke var død,« sagde Tyge.

»Ja, det er en skam,« sagde Tyges mor. »Du kan også tro, at mormor savner ham.«

»Derfor behøver hun da ikke altid at sige, at jeg ligner ham, og hvis han ikke var død, så havde jeg bare fået et navn helt for mig selv.«

Tyges mor sagde det sædvanlige: at morfar var en rar mand, og at Tyge var et pænt navn.

»Jeg gider ikke tage med hen til mormor næste gang, jeg vil hellere være alene hjemme,« sagde Tyge.