Sophie Breum

Under sneen

Lindhardt og Ringhof

Under sneen

Forsideillustration: Shutterstock

Copyright © 1924, 2017 Sophie Breum og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711591321

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Naaede han det?.

To Mænd, Rettens Folk, bar et Skab ud paa Loftet fra et Kvistværelse.

»Synk det lidt, Hænsen«, sagde den yngste velvilligt, »Du skraber Malingen af Indtrédøren.«

»Og faar Stumperne galt i Halsen,« henkastede Skabets Ejer, idet han fulgte det sidste af sit Hjem til Dørs. »Maaren d’Herrer«.

Han lod Smæklaasen gaa i og drejede Nøglen om, medens han smilede bedsk: Her var jo ikke noget at brække ind efter! Den borgerlige Retfærdighed havde ikke overset noget — jo utvivlsomt en Ting til. En gammel Avis. Han tog den op, glattede den ud, lagde den paa Gulvet i Solstriben, og paa den satte han sig, Peter Frederik Bork.

Han sad med Hænderne om Knæet og kunde ikke lade være at lytte efter Mændene. Sikke de slæbte. Nu satte de Skabet for at puste. Der var ikke noget at sige til det, tungt var det, Karens Fader havde selv lavet det. Derude paa Bondelandet holdt de mere af det solide end af det fikse. Nu er de i Stuen — — ved Gangdøren — der smak den!

»Slaaet ud, Peter,« udbryder han forpint.

Det bliver tykt i hans Hals og hedt i hans Øjne, gennem sammenbidte Tænder hvisker han: »Karen, Karen sikken et Par vi var. Fint det hele og nu — helt skaaren ned. Han havde dog troet, at det skulde blive godt i sidste Afdeling ligesom i Biografen. Men naar hun lod dem smide Skabet paa Flyttevogn, saa var han saa diskvalificeret i hendes Øjne, at de aldrig mere kom sammen.

Han lagde sig ned med Ansigtet mod sin Arm. For første Gang i hans Liv stod Sorgen og den alene hos ham for at hjælpe ham at skelne mellem det, der bærer, og det, der brister.

Det gjorde ondt, og det var for meget for en Pjalt. Idet han i ubestridt Vrede rejste sig fik han Øje paa en lille Pakke, halvt ind under Kakkelovnen, den maatte have ligget under Skabet.

Noget af Karens Sytøj! Hun som var saa ordentlig, men hun kunde jo ikke se for Taarer, da hun gik, det havde han godt observeret.

Han satte sig igen paa Avisen og syntes, at det trøstede, dette, at have noget af Karens i Haanden.

Hvis han nu rejste ud med den? Naj. Hun havde sagt: »Du skal gaa ud af mit Liv, som Du er død. Jeg vil ikke have Hjem sammen med en Drivert.« Tvivlsomt var det altsaa ikke, at man havde at holde sig — udenfor. Han glattede paa den halvsyede Bakkeserviet, saà den lidt uklart, hans Øjne var løbet fulde, men beundrede dog de runde Huller, Snoningerne og Tungerne. Saadan en var der paa Bakken, da hun den første Jul gav ham Kaffe paa Sengen.

Igen var det, som noget vilde have ham i Tale her i Forladtheden. Denne Gang var det Tanken om den gamle Fyrmester, der engang tog ham i Nakken og lærte ham, hvad det var at bestille noget. Han kunde nemlig godt indrømme, at han havde været dundrende uheldig med Forældre.

Der kunde, uden at det var Løgn, have staaet over Døren til hans saakaldte Barndomshjem: Det vi kan faa gratis, skal vi nok lige akkurat bukke os nedefter og tage op!

Den gamle paa Fyret havde lært ham noget andet.

Men saa blev han træt af Havet, Sirenebrølet og Pudseriet. Saa var, det han kom til at anlægge Jernbane. Det var dengang han traf Karen og blev Entreprenørens bedste Mand.

Et Glansnummer af Skæbnen for ham og værsgo, pæn Svigersøn for Snedkerens. Han skrev til den Gamle, at nu holdt han Bryllup med en Pige fra et pænt Hjem, han svarede med seks regulære Pletgafler i rød Æske, og nu har Du Kone og Hjem, se nu til, at Du ikke brænder den af, men forholder dig rolig og bevarer dit Hjem. Med Agtelse osv.

Var der stort set noget at sige til, at han som indfødt Københavner ikke kunde blive ved med det Slid derude paa Landet? Alting paa Klokkeslet og om Aftenen en Stilhed, saa man ligefrem kunde høre sine egne Tanker tikke som et andet Apparat. Lauritz Lutterløgn holdt det kun ud en Maaned. Det var hans Nerver, der ikke ku’ taale den Stilhed. Og det var jo sandt, hvad Lauritz sagde, der var jo Tjans i København.

Hov, Synaalen, den kunde sætte Rustpletter. Peter trak den omhyggeligt ud af Servietten.

Ok, naar han tænkte paa, da han og Karen var til Landskamp. Han havde givet hende et Par hvide Handsker, hun var vred og syntes, det var at skabe sig tosset, men han fik hende god igen og hun gik med dem paa.

Var der blot kommen en lille En!

Pludselig lettede det i hans tunge Samvittighed. Havde han ligesom andre Mænd haft saadan en at slide for, saa var han vel ikke bleven saa træt af det faste Arbejde. Hver Dag samme Klokkeslet og samme Tag.

Kunde han gøre ved, at alt hvad han tog fat paa mere og mere blev regulære ved Siden af ’er.

Og nu sad han her i et Værelse uden Møbler, uden Karen, og i Morgen tog Værten det.

Denne Gang kunde han ikke snakke sig fra Alvoren men et Øjeblik efter bankede det.

»Befinder deres Eksellence sig i Palæet?« lød en drævende Stemme.

Peter sprang op, uhyre lettet, og lukkede Lauritz Lutterløgn ind.

Men først gemte han omhyggeligt Servietten i sin Inderlomme.

Det gik Peter, som det gaar saa mange andre mere skolede Naturer: han turde ikke være ved, hvor fortvivlet han var.

Lauritz Lutterløgn og Livet paa Landevejene med ham var saa forskelligt fra Karen og hendes Stræben, at alene af den Grund trak Peter det ud med at gøre sig fri af ham. Han drev med ham, hvorhen han vilde — blot ikke til Sydfyn, der boede Karen.

Det saa ud til, at Slapheden lumskt umærkeligt skulde stjæle hans Liv.

»Det naar sig nok«, sagde Peter til sig selv, naar Skamfølelsen kom over ham. Det skete oftest, naar han saa Folk i Arbejde — Bonden ved Ploven, Mureren paa Stilladset.

Værst var det ved Fyraftenstid at se dem cykle hjem i Arbejdstøjet. Synet af en Mand med Tømmertaske og Sav paa Ryggen, gaaende ind ad en Havelaage, og et Barn, der løb ham i Møde, drev Peter til at gaa fra Lauritz. Nu skulde det have en Ende.

Lauritz fandt ham nede ved Havnen i den lille By. »Det naar sig nok engang, Peter. Hvafor lige nu. Det er saadan et dejligt Sommervejr.«

»Det naar sig vel,« tænkte Peter sløvt og gav op.

Den Nat havde Lauritz haft Held til at blive rigtig gevaldig fuld. Han stod duvende paa Gaden i den lille By. Ustandselig gentog han: »Jeg er Savskærer, og Du er Blikkenslager«. »Saa siger vi det. Kom nu bare, old boy, Du vaagner hele Byen.« »Jeg er Savskærer og Du er Blikkenslager.« Det var, hvad Lauritz’ Hjerne rummede i denne Nat. »Jeg er Savskærer og Du —« Peter Bork gad ikke høre paa den drævende Stemme, han overlod Lauritz til Lygtepælen.

Peter drev af.

»Hvor vil Du hen, Peter,« mumlede han til sig selv. »Du ved det ikke. Naj, for hvor skal Du egentlig ta’ og gaa hen.«

Hvor Gade og Landevej mødtes laa i en stor Have et Hus.

Peter stillede sig ved Laagen og saa vurderende paa det. Det var et godt Hus, et kønt Hus med gode Sovekamre og det hele.

Hvor var han dog tidig til at faa Klæderne af, lægge sig i en regulær Seng og rigtig sove ud.

Og Peter tænkte: Havde jeg bare En til rigtig at hæppe mig op, saa skulde jeg nok forcere mig frem til pæn Mand med fast Arbejde — naab — det var maaske lige rigeligt nok, men saadan jevnligt Arbejde, saa man havde det en lille Streg bedre. Jeg vil sige, saa man kunde tage sig en Sild med glohede Kartofler, naar at man havde Lyst, tænkte Peter. Dette Liv var lige skrapt nok i det lange Løb.

Saa var der noget, der ærgrede Peter Bork: »Hvorfor er der ikke effektivt lukket i saadan et velhavende Hus? Der staar nu Vinduet til Spisekammeret aabent. Der er naturligvis Sild til Frokosten, Sardiner, Ost, vort gode danske Smør og saa vi’re« — »hvad rager det dig Peter Frederik Bork?« spurgte han hidsigt sig selv. »Sandt at sige har Du erhvervet Dig en udsøgt Samling Bommerter — men stjæle, det gaar Du dog ikke med til. Vel? Naj.«

Han lagde Hænderne paa Laagen og støttede Hagen paa dem. Saadan blev han staaende længe. Hvor var her dog kønt! Naar det naaede sig, at han og Karen kom sammen igen, saa vilde han have en Kolonihave, og der skulde være et Bed som det der. I en ubestemt Følelse af Lykke var han ved at døse hen, kom til at tynge mod Laasen: Havelaagen gik op.

For den lede da ogsaa. Hvorfor holdt de ikke saadan en Laage laaset? Det var jo ligefrem: Værsgo d’Herrer kom nærmere og se paa de smaa Blomster, hvis det er det, der er deres Interesse!

Peter traadte ind og drev letfodet rundt i Gangene. Nederst i Haven laa en Træhytte med Straatag og Halvdør. Den øverste stod aaben. Der var ikke Spor af levende Væsner at høre ikke engang en lille Bærevovvov. Paa Taget sad en Paafugl og sov. Peters Trang til at sove indenfor fire Vægge blev saa overvældende, at han rørte ved Halvdøren. Paafuglen skræppede op, en vendte sig i Søvne derinde, Peter listede af med en hilsende Haandbevægelse til Paafuglen, der strakte Hals. Naar saadan en Høne er kultiveret til Vagthund, er der ikke noget at sige til, at den raaber op.

Man kunde jo gerne gaa en Vending uden om Huset. Det var der ingen Lov imod. Spisekammervinduet slap han forbi, men da maatte han standse: gennem et aabentstaaende Vindu saa han noget saa ganske enestaaende dejligt — Gæstekammeret!

En opredt Seng med Tæppet slaaet tilbage lige til at gaa i. Ok, sikken et Syn. Karaffel og Glas, en Krukke med Resedaer. Hyggeligt ligefrem. De havde sagtens ventet En med Nattoget, en kendt, der lige kunde skræve ind og gaa i Seng. Fjolset var kommen for sent. Det Øg.

Peter kunde ikke komme bort fra det Vindu. Den dejlige Seng. »Jeg vil jo ikke rende med noget, og jeg er væk, inden de letter sig« beroligede han sig selv, idet han svingede Benet over Karmen. Han saa sig i Spejlet. Ligefrem søndagsbarberet var man jo ikke. Han var egenttig ikke tørstig, men drak dog et Glas Vand for at have Fornøjelsen af det pæne Glas.

Omhyggeligt lagde han Jakke og Benklæder sammen. Et Øjeblik stod han ganske stille og nød det, som før forekom ham saa selvfølgeligt: Det at være ved at gaa i Seng!

Haanden søgte ind paa Brystet. Et Væmmelsens Grynt. Karen skulde vide, at man var bleven saadan et Svin. Det vilde vist være hensynsfuldt at ryste Skjorten ud af Vinduet. Det gjorde han meget omhyggeligt.

Saa lagde Peter Bork sig i Sengen.

I sit Velvære tænkte han slet ikke, blot nød det.

Saa snusede han taknemmeligt Pudens friske Duft ind. En meget fremragende Husmor maatte her være. Pæn Mand, Peter, det er dog det man er født til. Han lod sig synke i Hvile og sov trygt ind.

Ud paa Morgenen vaagnede han. Saa skulde man vel afsted. Det bløde Lagen, det lette Tæppe, det var som Omslag paa ømme Lemmer. Han drejede Hovedet og saa paa Puden. Hans Ansigt fortrak sig.

De Sataner, rende fra mig, hvæsede han.

Omhyggeligt dræbte han. Nu op, Peter. Hans Haand gled varsomt over Lagnet. Sikken Kvalitet. Han lagde sig tilbage. »Det naar sig nok. To Mundfulde Søvn til, og saa Farvel og Tak.«

Et Par Timer efter vaagnede Peter. I Døren stod en Herre og Dame. De hverken slog eller skreg op.

»Saa drømmer jeg« tænkte han, »var jeg vaagen, forsynede han mig omgaaende med en alvorlig Tud.«

Peter kiggede forsigtigt ud af Øjekrogen. Nej, de stod der grangivelig endnu. Herren havde ligesom slaaet Knæk paa sin lange Skikkelse for bedre at hvile med Albuen opad Karmen; Haanden om sluttede bagfra den lange Skalle med det mørke Haar. Han dampede roligt af sin Shagpibe.

Saa var der Fruen. Ogsaa mørk og tynd. Peter maatte smile, rørt i sin inderste Sjæl. Stod hun ikke der med en Kaffebakke, og med broderet Serviet paa. Nu glattede hun lidt paa den. Ok, han kendte den Slags Kvindetag, der retter enhver lille Ting, der bare er en Neglespids fra, hvor den skal være, tænkte han erfarent.

Saa var Peter færdig med at se dem an. Han sad op i Sengen og sagde belevent: »Det er altsaa paa sin Plads, at jeg hensynsfuldt stikker dem en Undskyldning. Brænd saa løs og lad mig faa de Skrub, der er til mig.«

Herren tog Piben ud af Munden. Peter smilede. Der var slidt en Bue i hans lange Tænder. »Han har røget mange Piber her i sit kønne Hus og sin prima Have,« tænkte Peter, opsat paa at skyde Tanken om de uundgaaelige Skrub fra sig.

Og de to — han der i Sengen havde ikke mindste Lighed med den lille soignerede Digter, de var gaaet ind for at byde velkommen. Forskellen afvæbnede dem.

Fruen gik hen til Sengen. Peter havde ikke Øjnene fra Bakken. »Værsgo, spis De nu, hvad der er, og tøm Kanden,« sagde hun med venlig Ro. »Og saa Farvel, ikke?« Peter svarede med en udtryksfuld Haandbevægelse. »Der skal ikke komme den allermindste Plet paa Servietten,« udbrød han, helt optaget af dette, der saa dejligt lignede noget, han havde oplevet før — da han var pæn Mand og gift med Karen.

Aftenen efter stod Peter Bork udenfor en Bondegaard. Han var mæt og havde en Dagløn i Lommen.

Hvad nu?

Han banker eftertænksomt en Cigaret mod Æsken. Hvor er her stille, knugende stille. Om det saa er Himlen, er den stille. Ikke en Sky, ikke en Lysreklame, ikke Brummet af en Flyver. Han gaar ud ad Vejen for dog at høre sine egne Skridt, men Lyden glider i ét med den uhyggelige Stilhed ligesom Fuglen, der pipper, og Hunden langt borte. Havde der været en stor Rude, han havde smadret den for at faa noget Spektakkel i al den Pænhed. Uden egentlig at ville det hujede han.

Lauritz Lutterløgn kom frem fra en Grøft. Peter fik en ubændig Lyst til at slaa ham ned, blot for at der skulde ske noget.

»Værseartig, kom indenfor i Varmen, han anviste ham Plads opad et Gærde. Lauritz var ædru, højtidelig, renvadsket og klippet.

»Omstændighederne har altsaa haft fat i mig. Jeg har nu lagt her og tænkt noget ud.«

»Hvad er det?«

»Det er, at Du skal rekonstrueres Peter.«

»Skal jeg det? Af hvem, me Forlov?«

»Af mig. Du skal have pænt Tøj og Cykle. Saa faar Du Plads hos Entreprenøren, og saa kan Du komme i Kontakt med din Kone igen.«

Det første Skridt til Rekonstruktion var efter Lauritz’ Plan et lille midlertidigt Indbrud hos en Enkefrue i en Villa uden Hund. Han havde set hende lægge Sølvtøj i en Skuffe, da han stod i Havestuedøren og bad om Mad. Medens han spiste og drak, hvad hun serverede for ham, havde han regnet det hele ud. Den gamle Rynketudse havde jo ikke Brug for alt det Sølvtøj uden til at pudse paa. »Her er Din Tjans til Rekonstruktion. Bagefter kan Du betale det tilbage.«

»Jeg stjæler ikke.«

»Det gør jeg heller ikke. Men hele Landet laaner, hvorfor kan Du saa ikke. Du bliver en ny Mand for Samfundet ved at laane lidt, altsaa midlertidig. Kom nu. Og saa er det kollosalt spændende.«

»Naar jeg kunde naa at faa betalt tilbage —«

»Det naar sig begribeligvis,« forsikrede Lauritz, medens de gik hen ad Landevejen.

Spændingen tog Peter. Først var det nu om Lauritz fik Havedøren op uden Spektakkel. Det er dog vist tvivlsomt — jo, det gaar. Den Tid Lauritz er om Husdøren! Det er knippelspændende.

Nu staar de i en stor hyggelig Stue. Rører der sig nogen ovenpaa. Peter sniger sig mod Døren, men dukker sig, der gaar En syngende forbi paa Landevejen. Gribes som Tyv! »Nu svigter du ikke din Kammerat. Det er din Cycle, vi er ved at hente os, forstaar du det.« Der er en hjemlig Følelse i dette at være saa spændt at man puster ved det. Det hele har saa længe været ganske ligegyldigt altsammen.

Han staar over Lauritz, da Skuffen endelig kan aabnes. Lauritz trækker den ud. »Den forkerte,« hvidsker han rasende og vil skubbe den i, men Peter lægger Haanden paa hans Arm for at se paa, hvor nydeligt de ligger, de pæne Bakkeservietter med broderede Huller og Tunger.

Da en ondskabsfuld skidden Haand krammer om dem blot for at ødelægge, bryder en Vrede gennem det forhærdede. Indædt rasende, men tavs, uimodtagelig for Henstillinger, skubber han Lauritz mod Døren, skubber og skubber, det Svin: beskidte de Servietter. Andet tænker han ikke paa. Udenfor i Haven standser han. Lauritz hvæser: »Jeg vil ha min Tjans.« Peter lægger ham roligt ned og holder ham. Han ligger og hugger vildt uden at ramme.

»Du spilder Din Kraft i Luften« sagde Peter. »Vil Du stikke a?«

»Nej.«

»Gaa, og lad den Gamle i Fred, hun har ikke gjort Dig noget. Ikke noget ufairt her, forstaar Du.«

En Dør gik inde i Huset. Ud paa en Altan traadte en gammel Dame i Slobrok. Kommanderende for at skjule sin Angst sagde hun: »Vil De værsgo at gaa, jeg vil ikke ha’ det Spektakkel her —«

Peter slipper og mumler: »Nu gaar vi.«

»Gudskelov.« Den Gamle gaar rystende ind.

Lauritz hvidsker: »Hun er krøbet under Dynen, Telefonen er i Stuen, vi kan ligesaa stille ta vores Tjans. Man skal da ha noget for sit Slæb.«

Den gamle Dame gik ned for at se, om alt var lukket godt. Da hun saa sin Stue med den opbrudte Dør og gennemrodede Skuffe, sukkede hun dybt. Men hun fik andet at tænke paa. I den lyse Nats Skær skimter hun to Mænd, der slaaes ude paa Græsplænen. Blinker der ikke en Kniv. Jo. Den ene af dem synker om.

Nu er det altsaa hendes Pligt, for Almensikkerhedens Skyld, at ringe til Politiet.

Da staar den Unge foran hende i Døren. Fast siger hun:

»Skal De nu slaa mig?«

Peter bliver ildrød, Selvsikkerheden smelter væk i ham. Er han ikke kommen her som en gentleman for at berolige hende og saa — altsaa han, Peter Frederik Bork, ser ud som en, der vil slaa en gammel Oldemor.

Han havde helt tabt Fatningen. Ydmyget, dybere ydmyget end da han sad paa Avisen i sit tomme Hjem, hviskede han: »Saa ringer De maaske til Politiet, Frue?«

Inde i ham blev det ved at lyde: Det naar sig alligevel ikke!

Endelig sagde hun: »Dem er jeg ikke bange for, De ser ikke ond ud.« Saa rask, som var det noget, hun lagde i hans Haand, fik Peter sin Selvagtelse igen. Hun føjede til: »Men ham derude —«

Da glimtede det fortroligt i Peter Borks Øjne: »Han brugte Kniv. Saa gav jeg ham èn. Ser De, De kan ligefrem se det for Dem: Et rigtig uppercut lige paa Hagespidsen. De ved maaske, hvordan det virker? Han er smækbedøvet. La ham bare ligge.«

Den gamle Dame sank hen i Lænestolen, derfra kunde hun naa Telefonen.

»De ringer ikke, vel?« bad Peter med sit indtagende Smil, der havde reddet ham ud af mangen alvorlig Klemme.

»Nej, det har jeg jo sagt,« sagde hun bestemt, men Stemmen var saa svag.

Det lettede som naar et Kvælertag slipper. Bare hun vilde lade Munden rende lidt. Uha, hvor var hun bleg! Man havde før hørt, at en gammel En kreperede af Skræk.

»Kniber det med Vejret, Frue?« spurgte han deltagende.

Hun svarede ikke. En Mindelse fra Boksekampe fór gennem ham. Han rev en Lysedug til sig og gav sig til at vifte hende, voldsomt og længe.

»Det er bedre,« nikkede hun. »Gamle Knop« var det ved at flyve Peter af Munden. Men han sagde undskyldende: »Der er gaaet saa meget Kultur gennem mit Hoved de sidste Døgn, saa jeg maa hellere trække mig tilbage og tænke.«

Saa gik han, utilfreds med sig selv, ked af det og dog saa lettet over at han ikke blev nappet — denne Gang! fòr det pludselig gennem ham.

Noget efter saà den gamle Frue Manden derude rejse sig og luske af ind til Byen.

Den anden, den unge — hvad var der bleven af ham?

Hun samlede de forkrammede Servietter for at lægge dem til Vask.

Fyrmesteren havde set en forbisejlende Fisker sætte en Mand af, der vadede i Land.

Døren til hans Kontor gik op, der stod Peter Frederik Bork.

De to Mænd saa i Tavshed paa hinanden. De Undskyldninger, Peter havde tænkt ud, blev til ingenting overfor dette rolige faste Ansigt. Hans Øjne fløj omkring. Alt som sædvanlig, pudset og paa Plads. Mester selv glatbarberet, renvadsket gentleman kort sagt. Ved Siden af Journalen Biblen; ingen fin Reolbibel, men en slidt og brugt èn. Man skulde tro, at han snart kunde den udenad. Peter tog høfligt Øjnene til sig, men da han saà ned ad sig selv, tænkte han: Den Gamle er i sin Ret, hvis han sier, dette her ka jeg ikke ta, Peter. Modløst hviskede han:

»Jeg er ikke i nogen fin Form, Mester.«

»Det ser jeg,« sagde den Gamle og strøg en Tændstik, Piben var gaaet ud.

Sønderknust vedblev Peter: »Jeg har været lige paa Vippen til at blive nappet som Tyv.« Peter ved, at hvis Mester beder ham forsvinde, saa: færdig, Peter Bork. Hans Øjne listede hen til Fyrmesterens Ansigt, han er højtideligt rystet, den er ham dog for skrap; nu glider et dagligdags Udtryk af Ækelhed over det og med megen Vægt siger han: »Dit store Svin.«

Peter sukkede: Saa det osse formerede sig, det Skidt!

»Fyr op under Vadskekedlen, Du ved, hvor Grønsæben er. Brænd Dit Tøj. Og ikke noget Sparesystem med Skrub eller Sæbe,« raabte han efter Peter, der uhyre lettet havde gjort omkring — Opsættelse af de alvorlige Forretninger, det var lige noget for ham.

Peter Bork stod ret indenfor Døren og ventede Overhalingen — Fordømmelsen. Fyrmesteren gav sig til at le. »Der kan være to af Din Slags i mit ene Bukseben. Er jeg bleven saa tyk? Eller Du — saa tynd, stakkels Dreng.«

Saa var der Frokost, Smaasnak og bagefter en Pibe paa Bænken i Syd.

Den Gamle var længe om at fortælle om Assistentens Børn. Rigtige Gutter, især Niels paa fire Aar.

Peter havde for at faa Forandring sat sig i Sandet og kastede Sten ud. At gaa lige til Sagen var det han som andre Pjalte havde mindst Lyst til, men den Rest af Sportsmand der var i ham pintes alligevel af dette: uafgjort Kamp.

Den Gamle bankede Piben ud og stak den i Lommen. »Sæt saa speed paa my boy, jeg er klar til at ta’ det hele.«

Og saa fortalte Peter. Da han skildrede Fruen med Kaffebakken snøftede han, men da han maatte bekende at den gamle Dame troede, at han vilde slaa, og at hun bagefter saa ud, som skulde hun sidde og dø, da græd han.

Fyrmesterens Ansigt fortrak sig i Vrede. Føleri, det var han nu engang ikke anlagt paa at tage. Naa, Skroget var udsultet, det var Grunden. Han gav ham Tid til at græde videre. Peter tog af fordums Vane efter Lommetørklædet, og fik fat i Servietten. Sort som den var, blev den glattet ud og lagt sammen med en Omhu, der ikke undgik den Gamle.

Følsomt sagde Peter: »Det er min eneste Erindring om Karen.«

Den Gamle huggede Næven i Bænken »Det kan Du — gaa og gemme paa en Klud —«

»Huller og Snoninger« mumlede Peter krænket.

»Men stramme en Skagle, naar Du skal trække i Spand med Din Kone. Nej.«

Peter stivede sig af. »Vel er jeg slaaet ud i denne Omgang —«

Den Gamle afbrød ham med et Brum. Inderlig medlidende sagde han: »Hvem siger, Du kommer med i den næste? Det er ikke gratis at sjadske nok saa midlertidigt med sit Liv. Well, betal Prisen. Lige ind til Din inderste Marv, Peter, skal Du nu leve modsat a’ før. Ingen Skelen til Siderne. Kursen lige akurat fremad. Og saa er der noget, Du skal sige til Dig selv —«

Den Gamles Øjne lyste, Peter saa spændt paa ham.

»Nu eller aldrig, Peter Bork. Lad det Ord rubbe Dig op, og dertil hjælpe Dig Gud.«

Alt det Peter havde løjet op om sin Samvittighed svandt som Sand mellem Fingre. Der gik en egen Magt ud fra den Gamle; han hjalp maaske fuldt saa meget ved sin Tavshed end ved sin Tale.

Peter syntes, at det at sidde her hos ham, det var som — jo, som at komme i Læ af Land.

»Og saa skulde Du regne med det Ondes Virkelighed og Voksekraft. Din Sløjhed blev til, at Du var lige ved at blive nappet som Tyv ved et sygt eller kreperet gammel Skind med en Telefon i Haanden. Det havde været kønt for Karen, at læse om i Avisen.«

Elendig sagde Peter: »Jeg stjal ikke.«

»Var det Din Skyld?«

»Nej Servietternes« mumlede han.

»Eller det allestedsnærværende, Du ikke kan regne ud paa Dine Fingre — — hvorfor traf det sig, at Lauritz lukkede den gale Skuffe op, saa Du fik Øje paa Servietterne i det rette Øjeblik?« Peter saa overrasket op.

»To Gange i de sidste Dage er der hevet Dig en Bøje! Du er i Fare, men der er noget, der vil have Dig opad« føjede han til med stille højtidelig Glæde.

Sku’ det være muligt, tænkte Peter.

Den Gamle sad lidt. Saa sagde han tryg og glad: »Jeg skal skaffe Dig Arbejde Peter, haardt Arbejde og hver Dag, saa Du kan blive Mand igen.« Og med en egen overtalende Alvor sagde han: »For det er jo det Du vil, blive Mand igen! Du har jo nemlig et Maal — at faa Karen tilbage! Ikke Peter? Og lov mig saa, naar Du er fodret op, saa ingen Tuden, vel my boy. Gaa saa og gi’ Grisen.«

Peter Bork fløj af Sted. Ham der skulde Lauritz Lutterløgn lige have truffen, før han blev helt væk i Spritten. Ikke noget med at udfolde store Bestræbelser med en fin Prædiken, som ingen Professor kunde huske fem Minutter efter, den var brændt af. Lige los, der hvor det klemmer, saa man har noget at tygge paa bagefter. Der er noget, der vil ha Dig opad, Peter, og Du har et Maal og det er Karen. Bigtig, mumlede han oplivet, et Maal, og jeg skal ikke med min fri Vilje paa Skovtur mere! Jeg kan vist forsvare at give dig dobbelt Ration i Dagens Anledning, Gysse, det er saa ligefrem løftende at at være rigtig stoppende mæt.«

Han grublede videre: »Og saa det, at man kan se paa ham, at han véd, at man naar Maal ved reelt Arbejde — ikke noget ufair. Og nu har Du Initiativet, Peter. Javel, det er klart,« forsikrede han halvhøjt sig selv.

Peter Bork boede hos Fyrmesteren, men havde Arbejde hos en af Øens to Gaardmænd. Det var paa Klokkeslet, og det var hver Dag, men det gik.

Fyrmesteren haabede, at det vilde blive ved at gaa.

En Aften, da de sad sammen, sagde Peter:

»Nu er der altsaa noget mere Held i Støvlerne, Mester.«

Den Gamle brummede, ban holdt ikke af det Ord Held.

»Det naar sig jo osse nok med Karen og saa mig, naar jeg altsaa —« det kneb alligevel at faa sagt det, han for et Øjeblik siden fandt saa rimeligt — »naar jeg gaar i Land igen.«

Uden Overraskelse, for han var saa tidt bleven skuffet sagde Fyrmesteren: »Jeg havde ellers tænkt mig, Du skulde blive her paa Øen Du kunde nok faa Hus og lidt Jord. Arbejde er her ogsaa.«

Han saa fra Siden hen paa Peter, der holdt Hænderne paa Knæerne. Dette langagtige Ansigt under det mørke Haar med Skilningen, de højtsiddende Bryn, den lille bevægelige fremskudte Mund, et kønt Ansigt set i en Fart, men sløjt, viljeløst, som han sad der, og igen vilde dvaske uden om Virkeligheden.

»Jeg havde ogsaa tænkt mig, at Du vilde lægge Vej ud til mit Hus.« Han havde købt Grund paa Nordspidsen, og Peter vidste, at han ønskede at kunne passere direkte derud fra Landgangsbroen. Der var nok et lille Stykke Mosedrag derude, men den nuværende Vej gik gennem begge Gaardene, og det var ikke noget for Mester, for der hang Snakkeri i Luften.

»Vil Du gøre det Arbejde, saa køber jeg Madses Islænder til at hjælpe Dig at slæbe Sten?«

»Jeg havde forestillet mig« — Peter glippede med Øjnene — »at jeg kunde blive en pæn Mand udenfor et Biografteater.«

»Saa.« Det var, hvad den Gamle havde at sige til det, men det var ogsaa nok syntes Peter utilpas.

Noget efter sagde den Gamle: »Jeg mener jo ellers, at det her Mand og Kone det er noget som — som —« Ærgerlig over ikke at kunne finde Ord for det han mente, udbrød han: »Gift er gift, der er noget, som ingen Borgmester eller Præst, hvad det inderste angaar, kan kappe helt over.