Sophie Breum

Skjulte tråde

Lindhardt og Ringhof

Skjulte tråde

Forsideillustration: Shutterstock

Copyright © 2017 Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711591352

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

I

Buelampen dernede paa Gaden blafrede stærkt, idet den tændtes. Saa faldt Lyset kraftigt ind mod Stuens vinterlige Tusmørke.

Ved det ene Vindue naaede det en aaben Bog og en fin gammel Kvindehaand med to glatte Guldringe, som halvt lukket støttede mod Karmen. Ved det andet Vindue, hvor der stod et lavt Chatol, samledes Lyset blaaligt skarpt om Thorvaldsens „Haabet“ — den roligt fremadskridende med Frugtblomsten løftet, værdigt og varligt, som var det dens Forjættelse, der lyste Vej for hendes Fod. —

I Gadens Færdselsstøj skelnedes med ét rytmisk rask Hestetrav.

Haanden sank ned i Skødet, idet den gamle Dame for at se rettede sig fra sin tilbagelænede Stilling i Forhøjningens Lænestol, og Gadelyset gled ind over Haarets to hvide bløde lave Bølger paa hver Side af Skilningen, Pandens brede faste Form, en hvid Halskrave under Guldkædens to tynde Streger. Det andet laa skyggedunkelt.

Med et kort, halvvejs ubevidst Strøg af Behag saa hun mellem Gadestimlens graa Almindelighed den blaa Dragon og hans fintbyggede brune Hest.

Idet hun igen lænede sig tilbage, tog hun let om den aabne Bog, som hun havde lagt fra sig, da det endnu var lyst nok til at læse.

Tilfrysningen af Livets Væld!

Det Ord var hun standset ved — — Tilfrysningen!

Igen arbejdede den Tanke i hende. Som en Bjælke i Havstokkens Bølger var det. Op i Erfaringens faste Land. Ud i det sugende dunkle Bevidsthedsliv. Op og ud. Op og ud.

Livets Væld. Ja. Livsvarmen. Hjærtets Kraft — — og Tilfrysningen, snigende langsom, men er der ikke strømmende Liv, saa faar den Magt. Magt over Mennesker, bestemt til Aandens Herlighed.

Liv og Udvikling. Ikke lade det medfødte Temperament gro, som det vil. Beskære og pleje, medens det modnes til Sindelag.

Er Sindelaget — Hjærtelivet — ikke som de skjulte Traade i Væven?

De ses ikke. De ligger paa Vrangen. Men de danner Billedet.

Det egentlige Billede, Menneskets uforgængelige evige Sjælsbillede, man kan ikke faa Øje paa det uden at se om bag alle de tilsyneladende forvirrede Traade.

De ydre Glæder, dem ser man — og de store ydre Ulykker, Sygdom og Død, Uheld i Forretning, daarlig Høst, Sorg af Børnene, dem skal man vide af! Men de skjulte Traade, Hjærtets, Temperamentets daglige Indvirkning selv paa de praktiske Handlinger og Bestemmelser, regner man dog ikke disse skjulte Traade for altfor betydningsløse!

Er der maaske overhovedet mindre Gemyt, mindre Hjærte i vor travle Tid?

Underligt nok saa hurtigt Mennesker glemmer det Sjælens stille, frodige Velvære, vi føler, naar Samfølelse og Godhed er vakt til Liv af en eller anden stor Begivenhed. Saa hurtigt man igen fryser til under alle de halvt umærkelige Forgiftelser, som ingen tager Ansvaret for, men som dog er en Sum af Kraft, der kan dreje vor Livsbane.

Haabet! Ja! Naturligt, dagligt Brød for Mennesket. Haaber man saa lidt for sig selv, fordi man har saa ondt ved selvforglemmende at haabe for de andre!

Aah ja — Alderdommen — — saa meget, som man higede efter, og som derfor dannede Grænse og Maal er umærkeligt svundet hen — — ser man for trøstesløst langt som i et Øde — ser man, hvor svimlende langt der er til Menneskers Hjærte.

Fru Gram rettede sig og tog Strikketøjet, som laa i hendes Skød — — ser man saa langt, at man glemmer at se det nære og kære, kom det halvhøjt.

Den daglige Glæde har hun jo i denne Tid, at hun har sin Sønnedatter hos sig, som hun ellers maa vide i besværlige Forhold. —

Den gamle Frue satte Brillerne paa og bredte Strømpen ud paa sit Skød, en graa Strømpe til fattige Børn. Ja, nu skulde der sættes af til Hæl. Hun bøjede sig frem og holdt Strømpen nærmere Vinduet. Nej, det var bleven for mørkt, desuden var der ikke mere Garn.

Naar Trine Knakkergaard var færdig med at installere sig, saa kunde hun holde Garn.

Hun rejste sig, gik ned ad Forhøjningen og satte sig ved det runde Bord foran Sofaen.

Der var en egen Magt i den lille, noget fyldige Skikkelses ranke Rejsning. Under Pandens Rynker var Øjnene mørke og store med den Skønhed, som kun Aarene, de gennemlevede Aar, kan give.

Nu sad hun med det talende Smil, som ofte var eget for hende, naar hun var ene.

Det var den gode Oplevelse med Madam Knakkergaard, hun tænkte paa. Hun havde tjent hende, lige til hun noget til Aars blev gift og flyttede til Kerteminde.

Hovedærindet for Trine Knakkergaard, naar hun tog til Odense, var at besøge Fru Gram.

Hvad de to havde ydet hinanden i de unge Dage modstod Tidens Tand, — ærligt Arbejde, Hengivenhed for Hus og Herskab paa den ene Side og paa den anden: den unge myndige Frues Indsats af sin større Dygtighed og Dannelse.

Nu var Trines Mand død; hun brød sig ikke om at sidde hen som Enke, skønt hun havde sit Udkomme; nogen at leve for maatte hun have; til Datteren af Knakkergaards første Ægteskab vilde hun ikke. Saa var hun taget ind til Fruen, hvad Fruen mente, nu var Fruen jo den nærmeste! Og Fruen mente jo, at Trine skulde flytte til hende. Vel var Huset ikke saa stort som før med mange Folk boende, Forretningen var overdraget til en anden, men en tro Haand og en tro Mund kunde altid gøre Fyldest. — —

Da Madam Knakkergaard lidt efter kom ind til Fru Gram sukkede hun, pudsede Næse og begyndte at snøfte; hun tog sig i det, da Fru Gram bad hende tænde Lampe og holde Garn.

Trine sad ret og rank, for hun var jo fra de Tider, da man ikke slængte sig op ad ethvert Rygstød.

Hun havde smaa Øjne i et velformet noget fyldigt Ansigt.

Munden sluttede lidt stramt, men det var Gebissets Skyld. Hun bar en lille sort Blondekappe. Haaret laa som en glat poleret brun Bue over Issen og ned om Tindingerne; den svære Mave, avet af et stramt Korset, rundede sig under et rynket sort Silkeforklæde, og i anseelige Folder faldt Kjolen om hende, som hun sad der foran sin gamle Frue.

„Er Du tilfreds med Din Stue?“

„Ja, jeg siger saamange Tak. Nu har jeg faaet Grenene i Vand. Det er om at gjøre, at de ikke har døjet ved Rejsen, ellers skulde de staa i Blomst til Februar. Ja, Fruen har vel ikke noget imod, at jeg slaar et Fuglebrædt op udenfor Vinduet. Min Nabo lavede mig èt, jeg har med.“

Det lignede Trine straks at tage sin lille Verden i Besiddelse.

Lidt efter var de inde i det, som ikke var af Trines Tanke ret længe ad Gangen. „Han var jo saadan en rijæl Mand baade i Liv og Død. Og saa oplivende var Smeden.“

Hun tav for at tørre Øjnene, Fru Gram mindedes flygtig, at hendes Mand havde moret sig over, at Trine altid kaldte sin Mand Smeden; fra sin Plads var hun vant til, at Husets Herre kaldtes efter sin Virksomhed.

„Saa oplivende. Da han saa laa der, og Doktoren havde jo sagt mig, at der ikke var noget Haab, som de kalder det —“

„Ja, som de kalder det, og i det Øjeblik skal det netop vise sig, hvor godt vi har bevaret Haabet,“ sagde Fruen bevæget.

De to gamle Enker nikkede hen for sig.

„Saa siger Smeden til mig, sæt Dig der, Mutter, saa har Du den kønneste Udsigt, for saa har Du mig at se paa! Og det var for strænge for mig, naar jeg tænkte paa at jeg snart skulde putte ham i Jorden. Saa jeg græd jo. Og saa kunde vi saa tale om det, det skilte os ikke mere. Og Gud være lovet, Smeden vilde ikke være klogere end Vorherre. Nu skulde det jo vær’, at han skulde rejse a’.“

Efter en tankefyldt Stilhed sagde hun:

„Saa lige med ét, siger Smeden: Nu kan jeg ikke mere, Mutter. Og saa siger jeg jo: Det har Du ingen Skam af, Fatter, Du har slidt Din Tid og sørget godt for os. Saa ser han paa mig, saa dejligt, ja saadan han dog saa, og saa foldede han sine Hænder og drejede Hovedet om mod Væggen. Og Datteren og Svigersønnen, de vilde jo trøste og sagde, at det blev nok bedre og saadan. Men den Snak, lod han jo, som han ikke hørte. Saa troede de jo, at han sov og listede ned for at faa en bitte Aftensmad. Men jeg vidste bedre, Smeden sov ikke, for jeg læste for ham af Paamindelses og Trøsteord for Syge og Døende. Saadan ét for ét, ganske langsomt, og det om vort Borgerskab er i Himlene, det vilde han nu have saa mange Gange. Saa kom de jo ind igen, og saa kom jo vor Svigersøn i Tanke om, at Fatter skulde ikke blive altereret over, at de var rejst ned til os, og saa sagde han jo, at de var kommen for at se paa et Spilleværk med en Kanariefugl til 10 Øre i Sprækken, der var billig til Salgs. De har jo Beværtning. Det var jo godt ment, men Smeden var ikke af den Slags. Saa sagde jeg, de skulde gaa ind i Seng, Nabo havde smænd redt op til dem, nu syntes jeg dog, at Smeden skulde slippe for det Pjank med Kanariefugl og Spilleværk, skønt han mente det godt, vor Svigersøn. Men Smeden var nu bare ikke af den Slags.“

„De bliver jo let nu til Dags uvant med —“

Madam Knakkergaard hørte det ikke, hun var saa inde i sit.

„Og da de saa var gaaet, saa drejede Smeden Hovedet om til mig, ligesom nu var der Fred i Stuen. Saa tog jeg Salmebogen, men da jeg saa huskede paa, at vi ikke mere skulde sidde jevne hverandre i Kirken — og saa det med den eneste Hemmelighed, den store Hemmelighed, jeg havde haft for ham —“

„Hemmelighed?“

„Ja, saa kunde jeg hverken synge eller læse for ham, for jeg kom til at græde. Men vi havde hinanden i Haanden hele Tiden.

Han laa et Par Timer ligesaa stille, og jeg fugtede engang imellem hans Læber med en bitte Hindbærsaft, for de var saa tørre. Og saa Klokken ti, saa læste jeg Fadervor, og saa døde han, den go’e Mand og Fader.“

Trine græd stille. Fru Gram maatte ogsaa tørre sine Øjne — — her var nok to, som ikke havde været tilfrosne.

Madam Knakkergaard havde med en afsluttende Bevægelse tørret Øjnene og gemt Lommetørklædet. Hun saa forventningsfuldt paa Fruen. Nu var det hendes Tur.

„Ja —“, sagde Fru Gram tøvende og tungt. „Jeg er jo ene nu. Men det er vel det, vi skal lære i Alderdommen.“

„Ja, det var jo rigtignok tidligt Fruen mistede Købmanden og saa Frederik og Svigerdatteren.“

„At jeg ikke naaede at faa sagt Frederik, hvad jeg saa — — jeg var for forsigtig — vil Du holde Garnet, Trine.“

„Det var jo ogsaa Tyfus, der tog dem begge to.“

„Det var ikke mit Skind, jeg var bange for. Men ser Du, Trine, vi Mennesker er jo tidt bange for hinanden paa saadan en løjerlig Maade — vi er bange for at se, hvad der ligger under den borgerligt afglattede Overflade …. De toede Hænder —“ sagde hun hen for sig. Garnnøglet sank ned i Skødet, hun tav længe, Tankerne arbejdede — — — underligt at Ulrikke har haft saadan en Flegmatiker til Fader. Det er Moderens varmere og stærkere Natur, hun har.

Faderen var — ja et Assurancemenneske — — i sit kølige og nette andet Ægteskab assureret mod de store Følelser. Mod Pengesorger assureret ved sin jevne, men sikre Embedsstilling. Aldrig havde Frederik, som sin Fader, vovet alt, hvad han ejede, paa ét Kort for at føre et Foretagende igennem, som han stolede paa, og som blev til Gavn for mange i Byen.

Og saa det med Schwabe — han, som boede i By med dem, burde have set, at — —.

„Hvordan er det, Fru Schwabe, der hvor Ulrikke er, er jo Ulrikkes Tante, mener jeg,“ sagde Trine, som nu syntes, at Pavsen havde varet længe nok. „Hun er Søster til min Søns første Kone — —“ Hun faldt igen i Tanker …. Frederik burde have set, at hun ikke er lykkelig. Men saa skulde han have revet sig ud af sin aandelige Assurerthed — det er ubekvemt, naar ens Slægtninge er ulykkelige. Hellere lade som man tror paa den ydre Anstand.

„Jeg mener, at jeg har set i Avisen, at Grosserer Schwabe —“

„Ja i Avisen Trine — men der skriver man ikke, at han med sine Luner sejgpiner sin Kone, rent ud sagt.“

„Gu’ fri vos!“ udbrød Madam Knakkergaard saa forfærdet at Fru Gram sagde:

„Han slaar hende ikke, Trine.“ Skønt det havde næsten været bedre, tænkte hun. Det havde Frederik vel ikke kunnet lukke sine pæne dannede Øjne for. Schwabe kunde passende tage det elendige Valgsprog: Mig fattes intet! Han ser ikke, at Trygheden mangler i hans Ægteskab, som saa meget mangler i hans Selvopdragelse.

Hun vedblev: „Schwabe har altid noget at klage over Trine, men han har det saamænd altfor godt. Den gamle indarbejdede Forretning og det dygtige Personale fra Faderens Tid. Og Du véd nok, Trine, stegte Duer, som flyver lige i Munden, det er da den rene Gift!“ udbrød hun og vandt Garnet saa raskt, at Trine fik det lidt i Ulave. Hun havde i beundrende Ærbødighed ladet det meste gaa hen over Hovedet paa sig, men det med de stegte Duer greb hun.

„Det er, som Smeden sagde, naar man har maset og svedt og selv tjent sin Føde —“

Saa vendte hun tilbage til det Punkt, hvor hun syntes de faktiske Oplysninger var bleven afbrudt.

„Fruen sagde, at Fruen fik ikke sagt —“

„Ja, at det var Synd paa sit Dødsleje at bestemme saa langt ind i Fremtiden for sit Barn. Ulrikke var allerede dengang en lille kraftig, meget modtagelig Natur, men forunderlig sky. Og saa bestemme at hun skulde være hos Schwabes efter Konfirmationen.“

„Naar hun havde sin Bedstemoder,“ undslap det Trine.

„Jeg havde hende jo i Barndommen. Og jeg har jo sagt Dig, at Frederik helst assurede sig og sine for alt ud over den daglige slagne Landevej. Han har ikke ønsket hende i min Varetægt, efter at hun blev voksen.“ Hun rev heftig den sidste Stump af Garnet af — for ikke at vinde Lykken fra Trine.

„Ulrikke er jo flagrefærdig nu,“ vovede Madam Knakkergaard sig til at sige. „Hun kan vel faa ti for en, der er jo Grunker.“

„Trine, af og til er jeg ligefrem bange for — — blot hun ikke har sat sig i Hovedet at bruge sin Forstand mere end sit Hjærte — efter hvad hun har set hos Schwabes, saadan i den daglige Tone. Alt det har gjort hende sky.“

„Se hos min Svigersøns, ja, han har det jo godt, tjener jo ikke saa lidt endda, men alligevel er der altid Kivsomhed og Vrøvleri, Børnene er saa uartige og saa utilfredse og saa fortre’ne, for de maa lige hvad de vil. Forældrene siger jo, kan vi ikke give dem andet, saa skal de have deres Vilje, saa længe de er hjemme.“

„De arme Børn!“ udbrød Fru Gram.

„Han tjener jo godt, min Svigersøn, — Fatter og jeg havde meget mindre, da vi begyndte sammen, og vi mistede jo vores eneste lille Dreng. Men vi havde meget mere Fred. Fred havde vi, det kan Fruen rigtignok tro. Fatter kunde godt dundre for mig. Men det gik over igen. Men hos min Svigersøns, der er altid Gnaveri, og galho’ede er de begge to, og Børnene med. Men han tjener jo godt.“

„Jeg skal sige Dig, Trine,“ sagde Fru Gram og sænkede Strikketøjet, hun igen havde mellem Hænder — „det, det kommer an paa“ — nu saa hun med bøjet Hoved livligt ud over Brillerne — — „det som er Hovedsagen for os alle, det er Sindelaget. Hvordan man kan tage baade det onde og gode.“

„Det var lige præcis det Smeden sagde — det er ikke, som vi har det, men som vi ta’r det, sagde Smeden! Men derfor skal vi jo ligegodt hænge i.“

I det samme kimede det paa Entrédøren, langt og skarpt.

„Der har vi Prokurator Hjæresen,“ sagde Fruen og rullede Strikketøjet sammen.

„Gu’ fri mig, og jeg sidder her.“ Madam Knakkergaard havde rejst sig og saa raadvild ud.

„Ja, Du havde ham jo boende en Sommerferie.“ „Der var ikke noget at klage paa ham.“

„Men han satte Skræk i Dig.“

„Som den Mand dog kunde fritte,“ sagde Trine hen for sig. Fruen huskede pludselig Trines Ord om den store Hemmelighed, som ikke engang hendes Mand var inde i.

Nu begyndte en ny Slags Kimen — smaa Prikker af Lyd — lange Ringninger — gemytligt dansende mellem hverandre.

„Jeg kan høre Fuldmægtig Erteberg er med,“ sagde Fruen. „Nu bliver der lukket op.“

Madam Knakkergaard manøvrerede ind gennem den anden Stue uden om Entreen.

II

To ældre Herrer kom ind. Den ene var høj med kantet og knoglet Skikkelse og Ansigt.

Man saa ikke Øjnene paa Grund af Lysets Funklen i de skarpt slebne Briller, derfor blev Rynkenettet med de nedaddragne dybe Furer ved Munden det, som gav Ansigtet Præg.

Den anden var lille og vever. Han var rundagtig, kun Næsen var noget lang og fast. Han havde et eget Kast med Lorgnetten, som han tog af og paa i det uendelige. Han kunde anbringe den tre forskellige Steder paa sin Næse, derved saa han snart igennem den og snart ud over den, og det gav det bevægelige, skægløse Ansigt noget yderligere afvekslende i Udtrykket.

„Sikken et forbandet Hundevejr!“ sagde den høje.

„Saa er det jo rart, Hjæresen, at De nu er inde i en varm Stue,“ svarede Fru Gram venligt.

„Rart,“ kom det, som om Ordet var ham modbydeligt. „Rart. Det er sgutte rart, saadan en Overgang fra Slud til Stuevarme. Forbandet usund,“ vedblev han.

„Denne Stue er et Ely—ly—ly—sium — bum bum,“ sang Erteberg henne i Gyngestolen og tog Proppen af Fru Grams Flakon for at føre den velbehageligt forbi sin Næse.

„Morede de dem paa Eftermiddagskoncerten?“ spurgte Fru Gram.

Erteberg for op af Gyngestolen og udbrød i Lovtaler.

„Det var virkeligt fortrinligt, især Violinisten,“ sagde Hjæresen, og gik hen og standsede Gyngestolen, som endnu var i Fart.

„Men saa er det saa hurtigt forbi,“ tilføjede han i sin sædvanlige bedske Tone og fik igen et Træk ved Munden, som om han spiste noget altfor surt.

„Largoen, hvad Hjæresen?“ sagde Erteberg svulmende.

„Ja—a ja saamænd — ikke daarligt,“ indrømmede Hjæresen med noget af Mindets Glæde i sin Stemme. „Men — hvor jeg saa ærkede mig,“ huggede han i. „Saa idiotiske Folk er, ingen Følelse for det, svagt og kort Bifald. Men hendes Umuliussen, denne her Didelumdejsangerinde — sikken de klappede.“

„Det var Kjolen og Øjekastene. Men naar lige undtages hende, saa var’et nu godt.“

„Idag behøver De da ikke at klage over, at De kommer for sent hjem fra Koncert, Hjæresen,“ mildnede Fru Gram.

„Eftermiddagskoncert, fortrinlig Indretning!“ udbrød Erteberg. „Hjem til Aftensbordet og Tid til en Aftenkabale.“

Hjæresen var mildnet noget, og det var kun som i Gnavenheds Vane, at han sagde:

„Kludder alligevel! Indtrykket flyder ud i det hverdagsagtige, og derfor —“

Men da sagde Fru Gram energisk:

„Hjæresen, De har moret Dem, glem nu endelig ikke det!“

„Det har jeg,“ brummede han overvundet. „Men —ne“ kom det opblussende, „ærkerligt alligevel saa lidt Folk regner Kunst — se nu f. Ex. —“

Fru Grams Blik lukkede Munden paa ham — hun sad jo og lo ham ud, saadan ganske stille. I Gyngestolen stødte Erteberg fra med sine korte Ben, gyngede og stødte fra, alt medens han søgte at nynne i Takt.

„Lad da være at gengive Largoen saa forbandet, for syv lede Løgnhalse,“ hvæsede Hjæresen ligesom lettet ved at faa Anledning til Vrede.

Erteberg tav surmulende. Fru Gram strikkede, som om intet var hændt.

„Hvor bliver dog Frøken Kruse af!“ udbrød Hjæresen. „Vi skulde mødes her. Nu har hun vel lavet Aftensbord til os hjemme og har glemt — — nej, Fruentimmer og saa Aftaler!“

„Hm, Hjæresen!“ Fru Gram slog let i Bordet med Strikkepinden.

„The present company excepted, kan jeg da aldrig slippe for at gentage det,“ svarede Hjæresen, halvt behersket af Fru Gram og halvt stikkende i sin bedske Vane.

„Nu gaar’en, nu gaar’en, nu gaar’en godt igen!“ sang Erteberg.

Hjæresen vendte sig rasende mod ham: „Maa jeg engang for alle sige Dig —.“ Men saa slog han sig for Panden og udbrød i en ynkelig Tone: „Gu’ hjælpe mig — nu render hun vel igen og spadserer med denne her Dam, gid Pokker havde ham. Hvorfor vilde hun ikke med paa Koncert?“

Slukøret sagde Erteberg:

„Han snupper hende en skønne Dag.“

Men da lagde Fru Gram Strikketøjet og tog Brillerne af. Med Vægt kom det:

„Ukrænkelige Mandfolkemajestæt i al sin Egoisme! Kunde De da tænke Dem noget lykkeligere for Petra Kruse, end at han friede?“

„Hvem skulde saa styre Huset for os to gamle Kavallerer? »sagde Hjæresen spagt.

„Hun kunde da vente, til vi var døde!“ kom det dystert fra Erteberg.

„Har De Bud og Brev paa, hvor lang den Ventetid kunde blive? I kan blive 110 — og hun bliver jo et Aar ældre lige saa tidt, I bliver det. „Jeg med mit Hjærte — —,“ sagde Hjæresen krænket, og Erteberg mumlede noget om Mave og Dispositioner.

„Skalkeskjul. Sig I hellere rent ud, at blot I beholder det, som I plejer, saa er det ligemeget, om Lykken og Livet tyvstjæles fra hende.“

Fru Gram strikkede, saa det klirrede, og Erteberg saa efter Assistance hos Hjæresen, men han sagde ikke noget.

Saa stak Fru Gram Pinden i Garnnøglet, lænede sig tilbage i Stolen og sagde betænkeligt:

„Har han ikke friet de Sommerferier i Præstegaarden og de syv Aar, hun har styret Huset for dem, saa bliver det saamænd aldrig.“

„Tror De ikke!“ udbrød de to gamle Herrer i saa oplivet en Tone, at Fru Gram uvilkaarlig fortsatte:

„Han hører ogsaa til dem, som har sit medfødte Temperament som et Laag over sig. Ja.“

Hjæresen satte Brillerne til rette og skød interesseret Underansigtet frem — han kunde ikke nægte, at han særdeles yndede at høre Fru Gram udvikle noget. Hun havde et vist uimponeret Instinkt, saadan som Kvinder kan have det. Undtagelsesvis, plejede han at føje til.

„De sagde, Fru Gram —?“

„I det mindste hos os jevne Mennesker, som ikke oplever saa forfærdelig store Omskiftelser og Bølgegang i Livet, der synes jeg, at Temperamentet, ja hele vort Væsen, lægger den egentlige Farve over Livet. Og det enten det er blot raat medfødt eller har været under Besindelse og Vilje … Saamænd danner det ligefrem Begivenhederne for os mange Gange. At man dog ikke vil se det! Som Væsener, der kan tage ved Lære!“

„Ved Lære! Hæ. Det kan vi ikke!“ huggede Hjæresen i.

Erteberg spillede utaalmodigt paa Bordet med den ene Haand.

„Ham, Dam, lille Fru Gram?“

„Han er født Melankoliker, saa han smerteligt mærker hver Gnist af Forskel mellem den raa Virkelighed og — hvad skal jeg sige — saadan som det helst skulde gaa efter Guds Vilje med os. »

„Det skulde vel være særligt fint,“ sagde Hjæresen alvorligt.

„Jamen vi maa ikke ensidigt blive under vort Temperament, Hjæresen. Det skal udvikles. Til Karakter, til Sindelag, hvad De nu vil kalde vor Groning her i Livet. Det kan saa let, Temperamentet altsaa, gaa over til et Vrængebillede! Jeg ser yderst sjeldent Dam, men jeg tror, jeg tør sige, at han er af dem, der ikke kan komme løs af sine sørgmodige Betragtninger. Han er sky overfor enhver Handlen, enhver Forandring — —“

„Saa frier han ikke!“ udbrød Erteberg lettet. „Og det er da ogsaa det bedste for hende, for han maa være besværlig i det daglige.“

„Sludder, Erteberg!“ sagde Hjæresen, og der var noget i Stemmen, saa Fru Gram uvilkaarligt sagde:

„Det har De Ret i, Hjæresen. Jeg tror, det var bleven et rigtigt Hjem, men ikke saa nemt for Parterne. Men et godt Hjem faar man jo heller ikke saadan engang for alle. Den hjemlige Lykke forandrer sig, som vi selv forandrer os. Maa vindes Aar for Aar.“

Hjæresens store bestemt formede Læber strammedes over de sammenbidte Tænder og blev uroligt skudt frem, strammedes igen —

Erteberg udbrød leende: „Har De lagt Mærke til, Fru Gram, at Hjæresen ogsaa altid venter sig det værste? Faar han en Filipens, forbereder han sig paa Lupus. Og se Maneren med at tage sig med Haanden om den glatbarberede Hage, forsigtigt, som om han er sikker paa at faa Blod paa Fingrene — det er ham utænkeligt, at Barberen ikke har skaaret ham — — ja — det er da til at grine af,“ sagde han undskyldende.

Hjæresen nikkede helt anerkendende hen mod Erteberg, men Erteberg havde bøjet sig og havde travlt med noget under Bordet.

Og saa afbrødes Samtalen af Lady, Fru Grams tykke lille Terrier, som maatte ulejlige sig rundt efter sin Hale, fordi Erteberg havde bundet en Snor om den.

„Er Dam Melankoliker, saa er De da ogsaa en gammel ustadig Sangviniker,“ udbrød Fru Gram ærgerligt.

„Gammel Pjanke, naar man endelig engang taler om noget,“ snerrede Hjæresen.

„Men — nu har jeg dog nok af det —“ sagde Erteberg overvældet. „Det er da vel godt, at nogen har lidt Humør i disse forbandede Tider.“

„Pjank er ikke Humør. Og Sangvinikerens overfladiske Trang til at udstykke Livet i lutter Øjeblikke uden Sammenhæng er ikke godt Humør.“ „De vil nok fortsætte?“ sagde Hjæresen interesseret, da hun tav.

„Ja, jeg mener, at det gode Humør holder sig — selv overfor den dovne opblæste Vigtighed og den dumme krybende Magtsyge. Det ser tvers gennem det, som ærgrer nogle og tager Modet fra andre. Uimponeret. Ligesom Pilefløjten sætter det alt paa sin rette Plads.“

„Lige til det piber i Toldene,“ lo Erteberg.

„Der er Alvor i det gode Humør,“ vedblev Fru Gram, „det kan vendes mod det dumme og kantede i os selv. Og det er ikke bange for et forfriskende Opgør med sin Samvittighed.“

„Lad os ikke tale om Samvittighed, for hvem har rent Mel —.“ Hjæresen brød af og gik hen til Vinduet.

Lidt efter hørte de Hjæresen rase over Ungdommen, som løber paa Gaden i Søle og Skidt og aldrig mere har Ro til at sidde hjemme hos deres Forældre eller med en Bog.

Idet han kom hen til Bordet, endnu kolerisk brummende over Ungdommens tidsspildende Renderi, sagde Erteberg leende:

„Vær Du glad ved, at Du ingen Søn har at regere med.“ Men da var det, som alle de bitre Rynker i Hjæresens lange Ansigt et Nu gravedes dybere for saa atter igen at stivne i den sædvanlige skarpe Maske med de nedaddragne Træk.

Der var faret som et koldt Vindpust gennem Stuen; selv Erteberg havde mærket det, og der blev en Stunds Stilhed.

Saa sagde Erteberg:

„Jeg er en nederdrægtig Sangviniker, Dam er stillestaaende melangtravrig, Hjæresen er Koleriker —.“ Han tav, men udbrød i det samme lettet:

„Hvad er saa hun, som kommer der?“

„Hun er min egen Skat!“ svarede Fru Gram og nikkede til den unge Pige, som kom ind.

„Det kalder jeg Fruentimmerraisonnement,“ sagde Hjæresen med et Par tørre Latterknirk.

„Forøvrigt ikke ment som noget daarligt,“ tilføjede han med en egen betydningsfuld Tone.

Den unge Pige gik hen til ham. „Dem vil jeg sidde ved Siden af ved Bordet. Erteberg kan tage Frøken Kruse, hun er i Entréen, Bedstemoder er der alligevel ingen af Jer, der er fine nok til.“

En Pige viste sig i Døren, Hjæresen tog sit Uhr op. „Lige paa Slaget. Som altid her i Huset. Hos os kan vi aldrig spise præcis, Erteberg kender ikke Klokke.“

„Jeg er aldrig kommen et Minut for sent i Banken,“ udbrød den lille Mand vredt.

„Nej, saa vilde Du jo tro, at Londons Børs maatte ryste, skønt Du jo ikke hører til de mere overordnede.“

„Det stemmer,“ sagde Fru Gram, „Erteberg skal have, hvad der tilkommer ham; som Sangviniker regner han Øjeblikket for saa meget, at han kommer let over ensformige Pligter.“

Medens de andre satte sig til Bords, fik Frøken Kruse Hjæresen ud i Entréen — hun havde et Par Sko med til ham, han var gaaet hjemme fra uden Galoscher.

Hjæresen skiftede, medens han ærgerligt sagde:

„Saa forkølet jeg kunde være bleven. I det Vejr. Influenza. Lungebetændelse. I min Alder. — — Og jeg er — ikke færdig med mit endnu“ kom det halvhøjt, idet han gik ind. „Hvor er Du ogsaa pjanket, Erteberg,“ udbrød han. „Du kunde have husket mig paa Galoscherne. En hel Aften i fugtige Støvler.“

„Det er jo overflødige Bekymringer, kjære Hjæresen,“ sagde Fru Gram. „Her skal De sidde. Gør dem nu ikke Livet saa trist.“

„Andre skal nok besørge det for En,“ sagde han tungt.

„Glæd mig nu med at tage til Takke med denne hjemlige Mad.“

„Det er mig altid kært at sidde ved et Bord, hvor De gør Honnør, altid kært, men — bagefter sover man maaske mindre godt. Minderne ja,“ mumlede han stille.

Fru Gram tav. Hun saa jo aldrig nogen ved sit Bord, uden at hun smerteligt savnede ham, der blot ved at være der havde givet som et Festskær af lys og levende Kraft.

Saa tog hun sig sammen og fortalte Hjæresen om Madam Knakkergaard, der var flyttet til hende igen.

„Ja, det var kønt at høre,“ udbrød han lyst, men slog saa over i en heftig Tone: „Aldrig vil den Slags ske med Nutidens Piger.