Ole Høeg

Bergamasco går i kloster

Kriminalroman

Lindhardt og Ringhof

Bergamasco går i kloster

Copyright © 1985, 2016 Ole Høeg og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711594957

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Personliste

Amadeo Bergamasco

Kommissær i Pubblica Sicurezza

Fader Serafino

Præsteviet kapucinermunk

Bernardo Calabrese

Brigadiere i Pubblica Sicurezza

Søster Teresa

Lægsøster

Philomena

Priorinde (madre superiore)

Søster Blandina

Nonne (fhv. pharmaceut)

Dottore Genovese

Kuranstaltens læge

Luigi Veronese

Dommer (giudice)

Tommaso Belegrano

(pseudonym for ovenstående)

Orfeo

Indehaver af et helsestudio

Basile

Advokat

Karl Semmel

Grosserer i religiøse souvenirs

Don Mario Venturi

Repræsentant for den sicilianske frugt-mafia

Aldo Martello

Forhørsdommer (giudice istruttore)

Jean-Paul

Artist

Manuel Montalvan

Præsident

1. Broder Serafino

Commissario Amadeo Bergamasco var en from katolik i den udstrækning, hans stilling i samfundet og hensynet til hans borgerlige omdømme krævede det. Han kunne dårligt forestille sig det anderledes, skønt hans trosiver ikke var bemærkelsesværdig og vel nærmest måtte betegnes som liggende på det konventionelle plan. Han gik sjældent til messe og endnu sjældnere til skrifte, men han korsede sig, når han passerede et krucifiks eller et ligtog, ligesom han med fremstrakt pege- og lillefinger gjorde cornuto-tegnet som en besværgende gestus, når han kunne føle sig truet af smitsom sygdom eller af ’onde øjne’. At denne sidste gestus i sin natur var et udslag af grov hedenskab, anfægtede ham ikke, og hvis han overhovedet registrerede det, var det som en anden form af religionsøvelse. Som tredje generation i en slægt af romerske politiembedsmænd var han opdraget efter de bedste borgerlige traditioner, hvis rimelighed han ikke fandt nogen grund til at drage i tvivl. Gejstlighed og ordensfolk omgikkes han med den respekt, som det forventes af et pænt menneske, uden heller at lægge alt for meget i dette. Han havde i sin dagligdag ofte berøring med det katolske kleresi, så det kunne på ingen måde pirre hans nyfigenhed, da en broder Serafino søgte foretræde på hans kontor på Roms politigård, Questura.

Det var først, da munken blev vist ind, at han fik en fornemmelse af besøgets usædvanlighed. Det var mandens udseende, der forvirrede ham. Broder Serafino bar kapucinerordenens brune dragt med den karakteristiske hætte trukket tilbage fra hovedet, som var opsigtsvækkende grimt. Det tynde hår over den flade isse var rødligt, og næsen, der var voldsomt dominerende, gav hans ansigt noget ræveagtigt. Øjnene var også ræveagtige og meget intense. Der var noget helt forkert ved denne mand, fandt kommissæren, men samtidig havde han en fornemmelse af, at han skulle kende ham, og at det ikke var et bekendtskab, han brød sig om. Med en refleksagtig bevægelse lod han to fingre stryge ned over sit eget kolossalt udviklede lugteapparat, mens han misbilligende betragtede munkens, som han nærmest fandt blasfemisk. Med en håndbevægelse bad han ham tage plads.

„Hvormed kan jeg tjene Dem, padre?“ spurgte han formelt.

Broder Serafino svarede ikke straks. Hans fingre legede distræt med den tunge rosenkrans, som hang ved hans bælte, mens han betragtede kommissæren. Heller ikke han syntes alt for begejstret for, hvad han så.

Bergamasco rømmede sig og hævede sigende de tynde røde øjenbryn. Munken blev nærværende og rødmede nervøst.

„Jeg er optaget i ordenen med navnet Serafino, men dette navn siger Dem næppe noget,“ sagde han. „Ved min barnedåb fik jeg navnet: Mario Maria Ponzo – er dette navn Dem bekendt?“

Kommissæren rystede langsomt på hovedet. Han spekulerede over, om hans gæst var ved sine fulde fem.

„Og mit udseende minder Dem heller ikke om noget?“

Bergamasco forsøgte at skjule en let gysen, idet han beklagende trak på skuldrene, men han var ved at blive usikker. Han syntes, at han på en eller anden måde burde kende det særfe menneske.

Munkens øjne voksede og fyldtes med en sær intensitet, og hans næste bemærkning lød nærmest som en anklage: „Deres far var commissario Massimo Bergamasco.“

Kommissæren nikkede og mumlede fromt: „Gud glæde hans sjæl!“ for dermed at meddele, at hans far ikke længere var blandt de levende.

„I 1925 var han tilknyttet Pubblica Sicurezza på Sardinien,“ oplyste Serafino med skinger røst.

Bergamasco trak beklagende på skuldrene. „En misforståelse,“ fastslog han en anelse utålmodigt. „Far havde rejst en korruptionssag uvidende om, at tiltalte var en fætter til general Balbo …a)

Serafino nikkede indforstået. „To år i Cagliari, før han blev hentet tilbage til Rom – men så vidt jeg har forstået, kom det i øvrigt ikke til at skade hans karriere?“,

Kommissæren sukkede tilfreds. „Familien havde også dengang nyttige og indflydelsesrige forbindelser – men alligevel: To år på Sardinien var slemt nok. Sarderne, ved De …“

„Jeg er selv fra Sardinien,“ bemærkede munken mørkt.

„De ligner ikke en sarder,“ skyndte kommissæren sig at glatte ud.

„Hvad ligner jeg da?“ spurgte Serafino overraskende. Hans øjne havde det med at skifte udtryk, og det var et snedigt blik, han sendte kommissæren.

Kommissæren begyndte at finde ham trættende, men mønstrede ham endnu en gang. Skikkelsen var mager og let sammensunken, ansigtet virkede enfoldigt, havde det ikke været for blikkets evne til hastige rolleskift. Og så var der jo den forbandede næse og det tynde røde hår. Deprimerende! Var det ikke Lincoln, der hævdede, at enhver mand over tredive var ansvarlig for sit eget udseende? Broder Serafino syntes i sandhed at bære på et tungt ansvar …

Kommissærens mangel på overbærenhed, hvad angik andres udseende, kunne undre, da han vitterligt selv var en meget grim mand – „grim som et flyttelæs“, var det udtryk en ung nordisk dame engang havde brugt til at karakterisere hans udseende. Sandheden var, at commissario Amadeo Bergamasco – ene af alle – følte sig overbevist om, at han ejede en skønhed, som nærmede sig det guddommelige. (Helt ene om denne opfattelse er nu ikke korrekt, for den deltes af hans bastante, men evigt forelskede hustru, signora Bergamasco).

Kommissæren hostede. „Skal jeg forstå det sådan, at De er kommet her for at tale om min far?“ spurgte han mildt ironisk.

„Jeg har den allerstørste respekt for Massimo Bergamasco,“ mumlede munken uden at møde kommissærens blik.

„Tør jeg spørge, hvornår De er født?“ Kommissæren gemte et svagt smil under den tynde røde moustache.

„Nej, De har ret,“ sukkede Serafino. „Jeg har aldrig set ham. Jeg er født i 1925 – næsten seks måneder efter, at han havde forladt øen.“

„Og så …?“

„Lad os tale om noget andet,“ sagde munken.

„Ja, men De kom her jo for at tale om min far,“ insisterede Bergamasco forbløffet.

„Nej!“

„Nej?“

„Jeg kom her for at tale om noget helt andet, som ikke har med Deres far at gøre,“ fastholdt Serafino.

„Ja så!“

„De tror, jeg er gal, og det er jeg måske også,“ indrømmede Serafino sørgmodigt. „Det er bare så svært alt sammen. Forstår De, signor commissario, jeg er blevet indblandet i mord!“

„Det må jeg sige!“ udbrød kommissæren imponeret. Den sagtmodige munk så ham langtfra ud til noget sådant. „Et eller flere, fratello mio?“

„Måske flere,“ hviskede munken.

Bergamasco smilede beroligende. „Skal jeg forstå Dem således, at De har begået – eller været delagtig i – mord, men at De ikke ved, hvor mange De har myrdet?“

Serafino smilede bedrøvet. „Det er slet ikke, som De tror, commissario – der er mig bekendt ikke blevet begået noget mord. Ikke endnu, men jeg frygter, at det meget snart vil ske, hvis der ikke gøres noget for at standse det, som er i gang …“

„Hvis De ønsker, at politiet skal gribe ind, må De nok udtrykke Dem noget tydeligere,“ sagde kommissæren, som nu ganske rigtigt blev mere og mere overbevist om, at munken måtte være mentalt forstyrret, men Serafino vinkede afværgende med hånden.

„Problemet er, at jeg ikke kan fortælle, hvad jeg ved. Nej, lad nu være med at se sådan ud, commissario, det er ikke så meningsløst, som det lyder. Sagen er, at jeg er skriftefader, og at jeg har min frygtelige viden om, hvad der er i gære, fra skriftestolen.“

Bergamasco lod en pegefinger stryge ned over sin enorme næseryg. „Aha!“ sagde han.

„De forstår vanskeligheden?“ mumlede munken.

Kommissæren nikkede. „Skriftemålets ukrænkelige hemmeligholdelse!“ Han lænede sin tynde krop tilbage i stolen, og hans gulbrune øjne fik et skær, som forøgede hans lighed med en ræv. „Problemet er jo ikke helt ukendt,“ tilføjede han let, „– men så vidt jeg har forstået, findes der muligheder … Har jeg ikke ret i, at skriftefaderen i belastende tilfælde kan anmode sin overordnede om tilladelse til afvigelse af skriftemålshemmeligheden?“

Serafino sukkede. „Denne mulighed har jeg naturligvis forsøgt, men madre superiore afslog. Jeg bad så om hendes tilladelse til at forelægge sagen for biskoppen, men også det afslog hun. Som De sikkert ved, er mine muligheder hermed udtømte.“

„Madre superiore?“ spurgte kommissæren overrasket.

„Madre Philomena,“ nikkede munken. „Hun er priorinde for vort kloster, som tilhører cistercienserinderne, og nonnerne er fortrinsvis tyske. Det ligger i Abruzzerne tæt ved nogle helsebringende kilder, og i forbindelse hermed driver klosteret en lille kurafdeling, som er dets økonomiske basis.“

„Og Deres eget kloster – kapucinerordenen, forstår jeg – ligger altså i nærheden?“

„Det gjorde,“ nikkede Serafino. „Og da jeg er præsteviet, blev jeg knyttet til cistercienserne som skriftefader. Dette fortsatte jeg så med at være, da vort lille kapucinersamfund af økonomiske grunde måtte nedlægges, og jeg fik da en bolig i klosterets kurafdeling.“ En hastig rødmen for over munkens ansigt. „Det ligger naturligvis uden for søstrenes clausurab)“ tilføjede han hurtigt.

Kommissæren smilede forstående. „Men det kan da ikke være i disse fromme omgivelser, at De finder en trussel om mord overhængende, padre?“

„Sådan, er det,“ mumlede Serafino ulykkelig.

„Og hvem er det så, som skal myrdes?“

Munken slog med en håbløs gestus ud med armene. „Det er jo det, jeg ikke kan fortælle … Å, min Gud, hvorfor er jeg dog kommet? Det var tåbeligt af mig – det er bedst, jeg går igen. Vil De tilgive mig?“ Han rejste sig forvirret, og det samme gjorde kommissæren, så de kom til at stå over for hinanden.

Kommissæren lagde beroligende hænderne på munkens skuldre. „Jeg ville så gerne gøre noget for Dem,“ sagde han, „men som forholdene er, bliver det jo noget vanskeligt. Hvorfor er De overhovedet kommet til mig? Min afdeling har primært med varetagelsen af vore nationale skattes sikkerhed at gøre og ikke med potentielle mord. Vidste De ikke det, fratello mio?“

Bemærkningen udløste en voldsom og følelsesladet reaktion hos Serafino, og kommissæren følte sig til sin overraskelse sluttet i et nervøst favntag. Munken havde tårer i øjnene.

Bergamasco forsøgte stilfærdigt at frigøre sig for omfavnelsen. Han fandt situationen idiotisk, og det gjorde det ikke bedre, at der blev banket på hans dør, en tjenstlig og ufølsom banken. Hans næstkommanderende, brigadiere Bernardo Calabrese, trådte ind uden at afvente tilladelse, men standsede dog brat ved synet af de to mænd.

Broder Serafino slap sit tag, pudsede støjende næse, undskyldte sig forfjamsket og ilede med bøjet hoved ud af kontoret.

Brigadieren fulgte ham med et vantro blik, mens han med en krum finger kløede sine maskinklippede nakkehår.

„Hvad er det for en måde at komme brasende på?“ spurgte kommissæren strengt og føjede til: „Mamma mia, hvordan er det, du ser ud – har du set spøgelser?“

„Jeg er lige ved at tro det,“ svarede Calabrese undrende. „Hvad i alverden var det for et gespenst, ham misfosteret, du var i clinch med?“

Kommissæren trak på skuldrene. „En stakkels munk, der var gået lidt fra snøvsen, fordi han mente at have oplevet noget usædvanligt. Det er imidlertid ikke vores afdeling, og …“

Calabrese rystede på hovedet og rettede en anklagende finger mod sin overordnede igennem en lang årrække. „Hvorfor har du aldrig fortalt mig det? Og hvorfor forsøger du at smyge dig udenom?“

„Jeg smyger aldeles ikke,“ svarede kommissæren opbragt. „Og hvad djævelen er det egentlig, du taler om? Hvad er det, jeg ikke har fortalt?“

„At du har en bror, du har gået og gemt på …“

„Amico mio, du har drukket!“ erklærede kommissæren fast.

„Kan du virkelig ikke selv se det?“ Brigadieren betragtede ham mistænksomt,

„Se hvad?“

„Jeg vil ikke sige, at han er dit udtrykte billede, men tuden, håret og øjnene – ved alle helgener, det kan du sgu ikke lyve dig fra.“

Bergamascos øjne fyldtes med vantro. „Jeg troede, vi var venner,“ mumlede han såret.

Brigadierens tunge hundeansigt med de løsthængende hudfolder sitrede med nervøse trækninger. „Det er ikke for at såre dig, men …“ Han trak udtryksfuldt på skuldrene.

Kommissæren satte sig tungt bag skrivebordet, støttede albuerne mod bordpladen og begravede ansigtet i hænderne. „Hvad har jeg gjort dig, Bernardino?“ hviskede han forpint. „Jeg forstår ikke, hvor du vil hen med dit forrykte nonsens. Jeg ser, at jeg har næret en slange ved mit bryst. Gå med dig! Hvis jeg ikke var et kristent menneske, ville jeg forlange dig forflyttet – til Sardinien.“

Da brigadieren havde forladt kontoret med fornærmede støvletramp, åbnede kommissæren en skuffe i skrivebordet og fremdrog et spejl, som han placerede foran sig. Han betragtede spejlbilledet med mindre entusiasme end normalt, og en sær uro greb ham. Kunne det virkelig tænkes? Han rystede kraftigt på hovedet og lagde spejlet tilbage i sin skuffe, hvorpå han søgte at begrave sig i en dynge tjenstlige rapporter. Men det varede ikke længe, før han utålmodig skød bunken fra sig, greb telefonen og forlangte en forbindelse til Pubblica Sicurezza i Cagliari på Sar dinien. Han kendte ikke sin kollega i den fjerne by, og det var ikke alt for meget, han fik ud af sine forespørgsler, men alligevel …

Der var, fremgik det, født et drengebarn i Cagliari den 22. nov. 1925, som fik døbenavnet Mario Maria Ponzo. Moderen, Anna Luisa Ponzo, var indehaverske af et lille, men velrenommeret værtshus, og hendes mand, Alberto Ponzo, var rimeligt nok angivet som barnets far. Mindre rimeligt var det, at han syntes at være død hen ved fjorten måneder før barnets fødsel. Marios mor giftede sig igen nogle år senere, og da drengen var 12 år, blev han indskrevet i et præsteseminarium, som havde tilknytning til kapucinerne. Om drengens videre skæbne havde man ingen oplysninger, men mere kunne nok graves frem, om kommissær Bergamasco fandt det ønskeligt. Det fandt kommissæren ikke, og han besluttede at standse sin efterforskning her. Det var ham svært at forklare sig selv, hvad han egentlig havde tænkt sig.

I de følgende dage synes Bergamasco at være blevet en arbejdsnarkoman til stor gene for sine undergivne, og heller ikke signora Bergamasco var tilfreds med sin ægtemand. Han var fåmælt og irritabel, og signora Regina Bergamasco sukkede bekymret. Hun var omtrent lige så bred, som hun var høj, og hendes fremtrædende barm gav den smukkeste resonans for de dybe suk.

Mod slutningen af ugen modtog kommissæren et telegram:

Commissario Bergamasco Amadeo,

Questura di Roma.

Padre Serafino livsfarligt kvæstet. Det er hans bøn, at De straks vil komme til hans sygeseng.

Philomena
Madre superiore
Convento di Santa Scolastica
Abruzzi.

Kommissæren tøvede ikke. Han meddelte kort brigadiere Calabrese, at en vigtig sag kaldte ham til Abruzzerne, hvor han formentlig ville være weekenden over. Han tog derpå hjem for at iføre sig sit bjergvandringskostume, da han lagde megen vægt på at være korrekt påklædt til enhver lejlighed. Han kyssede ømt la Regina til afsked, og med hendes forelskede suk i øret forlod han sit hjem uafvidende, at der ville gå en rum tid, før han vendte tilbage.

Søndag modtog imidlertid både Questura og signora Regina telegram fra Santa Scolastica-klosterets kuranstalt med meddelelse om, at kommissæren havde ladet sig indlægge til en vandkur på grund af et fælt anfald af lumbago.

Signora Bergamasco græd og sagde, at hun ofte havde foreholdt kommissæren, at han burde blande sit daglige glas vin op med vand.

Brigadieren, derimod, kløede sig mistroisk i nakkehårene og mumlede, at den gamle åbenbart var ude på rævestreger. Lumbago? – aldrig i livet med hans spartanske drikkevaner.

2. Moder Philomena

Bergamasco valgte at lade sig befordre af den smalsporede bane, der førte fra Rom og højt op i Abruzzerne. Når han afslog at benytte sin tjenestevogn, var det dels fordi han ikke var helt sikker på, at rejsen virkelig var af tjenstlig karakter, og dels fordi han absolut ikke ønskede, at en eller anden politichauffør kunne finde anledning til at snage i forhold, som næppe angik andre end kommissæren selv.

Han havde fået oplyst, at man fra den lille banes endestation kunne finde buslejlighed helt op til klosteret, så da han steg af toget i den kønne bjergby, hankede han op i den elegante kuffert, tog et fast tag om bjergstokken og belavede sig på at finde frem til den omtalte bus. Han lod med begejstring den prægtige næse indsnuse den rene bjergluft, men følte sig alligevel noget akavet på grund af kufferten. Det var adskillige år siden, kommissæren havde givet sig af med at bære noget som helst. (I Italien bærer en mand af klasse intet – ikke engang blomsterbuketten til sin elskerinde.) Han forsøgte at trøste sig med, at chancen for, at nogen skulle genkende ham på dette øde sted, måtte være minimal, men her tog han fejl.

Bergamasco var kun kommet få meter fra toget, da en vældig kvinde i cistercienserindernes ordensdragt styrtede ham i møde med latteren boblende på hele det store ansigt. Hvis det var ham, den store munterhed gjaldt, fandt han den, situationen taget i betragtning, ikke helt passende. Senere blev han klar over, at søster Teresas lystighed var konstant – måske et udslag af nervøsitet?

Trods overvægten bevægede hun sig med uventet ballon, ja, næsten dansede hen over perronens cement. Hun standsede lige foran ham og dannede en effektiv vejspærring.

„Jeg er søster Teresa fra Santa Scolastica,“ jublede hun med tydelig bayersk accent, „og De må være kommissæren fra Rom!“

Bergamasco bukkede let. „Hvad afslørede mig?“ spurgte han nysgerrigt.

„Deres påklædning,“ grinede hun. „Ingen anden her kunne finde på at gå med sådan noget.“

„Den er ellers indkøbt på en tjenesterejse til Innsbruck,“ protesterede han, men hun hørte ham ikke, idet hun netop da bøjede sig adræt og greb hans kuffert.

„Madre superiore bad mig hilse og ønske Dem velkommen,“ forkyndte hun, idet hun stormede af sted med kufferten og forklarede, at klosterets vogn holdt lige udenfor.

Vognen viste sig at være en bedaget varebil med ordenens monogram malet i guldbronze på dørene og med et lille metalkrucifiks som kølerfigur. Søster Teresa masede sig ind bag rattet og gjorde tegn til, at kommissæren kunne tage pladsen ved siden af. Det var ikke meget, der blev tilovers, men Bergamasco var en tynd mand. Vognen satte i gang med et ryk, men blev i øvrigt manøvreret med en overlegen ekspertise gennem den lille bys gader. Teresa lo begejstret, da hun med et ryk i rattet opfulgt af en elegant bagvognsudskridning klarede at undgå et vildfarent får, der forsøgte at krydse deres bane.

„Det var smukt af moder Philomena at lade mig afhente,“ bemærkede kommissæren høfligt, da det blev ham muligt at få et ord indført.

Teresa virrede med hovedet og forklarede, at hun alligevel skulle hente varer hos købmanden. Desuden var det nok på høje tid, hvis kommissæren skulle have nogen fornøjelse af at møde den arme fader Serafino.

„Er det så alvorligt?“ spurgte han urolig.

„Alvorligt nok,“ nikkede hun. „Det gamle skvadderhoved fik en sten på mindst fem kilo i hovedet, da han tidligt i går morges foretog sin vanlige meditationsvandring. Kraniebrud, siger man …“

„Hvorfor ’skvadderhoved’?“ spurgte Bergamasco strengt.

„Fordi det er han,“ svarede hun med lidt mindre munterhed end vanligt. „Han blander sig i ting, der ikke vedkommer ham, og det skal man holde sig fra. Specielt her på Convento Santa Scolastica!“

„Hvorfor specielt her,“ ville han vide, men fik ikke noget svar, idet Teresa valgte at tale om noget andet.

„Han kan nok ikke have langt igen, fader Serafino,“ sagde hun beklagende. „Han er helt fra snøvsen og taler i vildelse – dvs. en gang imellem kan han have sine klare øjeblikke – dem har han for resten aldrig haft for mange af …“ Hun tudede energisk i hornet for at få et muldyr til at flytte sig. De var nu på serpentinevejen, som med en række hårnålesving førte op til klosteret.

„Det lader ikke til, at De bryder Dem meget om fader Serafino,“ bemærkede kommissæren.

„Hvordan kommer De dog på den tanke?“ spurgte Teresa indigneret. „Alle holder da af Serafino. Han er måske ikke nogen særlig god sjælesørger, men han er et fromt og elskeligt menneske, som ingen kan være vred på.“

„Ingen?“

„Nå, ja, – det er måske så meget sagt!“ Hun lo igen. „Vor madre superiore hører måske ikke til hans største beundrere – hun finder ham udisciplineret, siger hun, men … Ja – og så er der naturligvis også søster Blandina, som fader Serafino har bekriget, fordi hun satte brus på vandet …“

„Brus på vandet?“ Kommissæren var åbenbart ikke helt med længere.

„Et pulver, som får det til at boble,“ forklarede Teresa villigt. „Den helbredende kilde, som vi lever af, har altid leveret vand uden særlig smag eller andre øjensynlige kendetegn, og det har nok gjort det vanskeligt at konkurrere med andre kursteder. Kurgæster vil gerne have lidt, skal vi sige – ekstraordinært for at være helt sikre på, at de ikke har smidt pengene ud ad vinduet. Blandina havde været pharmaceut i Augsburg, før hun fik kaldet og kom til os, og det var hende, der fik ideen med at gøre vort kildevand lidt mere spændende – i al uskyldighed, naturligvis. Hun fik det til at blive en anelse grønligt, til at smage lidt af mineralske salte, og endelig fik hun det til at bruse en smule …“

„Ja, men jeg forstår ikke,“ sagde Bergamasco, som altid havde haft interesse for helbredende medikamenter, „hvor jeg har besøgt kuranstalter med helsebringende kilder, er dette kildevand altid kommet ud gennem smukke fontæner.“

Søster Teresa forstod hans undren og blinkede forborgent med det ene øje. „Filtre,“ hviskede hun hemmelighedsfuldt og lo. „Søster Blandina har konstrueret et filter, som kan indskydes i rørpt, der forsyner fontænen, og det er disse filtre, hun præparerer med sine mystiske pulvere – men sig ikke, at jeg har sagt det.“

Bergamasco var imponeret. „Og det brød fader Serafino sig ikke om?“

Hun smålo tilfreds. „Han blev rasende. Han sagde, at når Gud havde skænket os det helsebringende vand, var det ikke for os at omgøre Hans mirakler. Vandet skulle forblive, som det efter den guddommelige visdom var skabt, og dermed basta … Der blev en vældig ballade, men madre superiore skar igennem og bestemte, at filtrene skulle forblive, som de var. Hun forstod fuldt ud fader Serafinos fromme tanke, men da det havde vist sig, at det grønne boblende vand faldt i kurgæsternes smag og dermed gavnede klosteret, måtte man formode, at Gud, som åbenbart havde indgivet søster Blandina ideen, havde ønsket, at det skulle være sådan.“ Søster Teresa, som i overlegen stil var ved at klare et af de sidste hårnålesving før klosteret, så spekulativt frem for sig. „Teologi er noget svært noget,“ sukkede hun omsider, „for det lader til, at fader Serafino stadig er uenig med Gud, hvad angår kildevandet, og det kan jo være galt nok, men han er altså også uenig med madre superiore, og det er næsten det værste. Søster Blandina tror, at han er besat af djævelen.“

Santa Scolasticas kloster så ud til at være fra barokken og var vist oprindelig bygget af bernardinerne og først overtaget af nonnerne for et halvt hundrede år siden. Det lå mageløst smukt med udsigt over det ganske bjergområde, og bygningerne var velholdte. I den del af klosteret, som tidligere havde huset husdyrene samt de tjenende lægbrødre, var kurafdelingen indrettet, og i området mellem de to bygninger var plantet en pinjelund. Her var det, fontænerne med det undergørende kildevand sprang, og her vandrede kurgæsterne morgen, middag og aften med hver sit drikkekrus i hånden i mild konkurrence om, hvem der kunne drikke mest.

I hovedbygningen residerede søstrene og naturligvis først og fremmest madre superiore Philomena. Hun kom ikke ud på trappen for at tage imod, da varevognen svingede ind foran hovedindgangen, men havde givet besked om, at kommissæren straks ved sin ankomst skulle føres til hende.

Alt, hvad Bergamasco efterhånden havde hørt om denne dame, tydede på en overordentlig myndighed og en streng vogterske af ordensreglementet. Han havde kun dannet sig et meget løseligt indtryk af personens udseende, men han mente så nogenlunde at vide, hvordan den slags fromme kvinder så ud. Ældre religiøse kvinder med megen magt havde udviklet visse fællestræk, mente han at vide.

En ung novice, som endnu ikke havde fået ordensnavn, viste ham vej gennem de lange gange, og han genkendte den gennemtrængende lugt, som syntes at hvile over alle nonneklostre – en duft af cirkus og af bonevoks.

Der blev banket på en smuk dør i valnøddetræ, og en mørk kvindestemme kommanderede: „Avanti!“ Bergamasco fulgte ordren og trådte ind.

Loftet var fuldt af stukfigurer, der lignede svævende eroter, men som naturligvis må have været engle. Rummet var sparsomt møbleret, men under en mosaikrude stod et dominerende barokskrivebord med bronzeindlægninger, og for midten af bordet med ansigtet imod ham præsiderede priorinden, moder Philomena. Han standsede et øjeblik, mens han hastigt gjorde op med sig selv, at hvordan han end havde forestillet sig klosterets madre superiore, så var det i hvert fald ikke som den kvinde, der nu betragtede ham afventende og absolut uden overbærenhed. Hun var smuk …

Moder Philomena var næppe fyldt halvtreds og kunne godt gå for at være sidst i trediverne. Hun var formentlig ret høj og slank, men ikke mager, hænderne, som roligt hvilede på bordpladen, var fintformede med lange fingre, og hun bar den sorte scapular som en dronnings kåbe. Det var ansigtet, der var foruroligende, indrammet, som det var, i fint hvidt linned, virkede det byzantinsk, som et mariabillede på et smukt ikon, smukt og myndigt. Trækkene var regelmæssige og strenge, profilen nærmest græsk. Øjnene var mandelformede og sorte, men mærkelig livløse – de syntes at suge indtryk til sig uden at give noget igen. Det ville have været et ansigt i næsten fuldendt harmoni, om ikke munden havde forvirret indtrykket. Den var svulmende og – sensuel …

Il commissario Amadeo Bergamasco bukkede dybere, end han havde for vane. Hun vinkede ham nærmere og rejste sig langsomt, og da han nåede helt hen til det overdådige skrivebord, rakte hun krucifikset i den svære halskæde frem imod ham, som krævede hun et tegn på underkastelse. Han forstod, gjorde en hastig knæbøjning og berørte det hellige symbol med sine læber. Så rettede han sig på ny og præsenterede sig, hvilket naturligvis var korrekt, men ikke særlig nødvendigt. Hun nikkede køligt, anviste ham en plads og satte sig igen. Det var åbenbart ikke hendes vane at give udtryk for sine tanker, endsige følelser, men det var alligevel øjensynligt, at den foreløbige betragtning af ham havde givet hende anledning til overvejelser. Man kunne få det indtryk, at hun var overrasket.

„Jeg har undret mig over fader Serafinos interesse for Dem, commissario – og Deres for ham …“ indledte hun. „Nu mener jeg at forstå: De er brødre?“

„Jeg er enebarn,“ meddelte Bergamasco med synligt ubehag.

„Vrøvl!“ afgjorde hun uden betænkning. „Jeg formoder, at De taler sandhed om Deres familieforhold, men en halvbror må han i hvert fald være – det kan næppe være anderledes.“

Bergamasco betragtede hende forundret, og han var ved at blive vred. „Jeg har kun mødt fader Serafino en enkelt gang, og det er, hvad jeg kender til ham. Jeg forstod på Deres telegram, madre, at han var farligt kvæstet og ønskede at se mig. Vil han være i stand til at tale med mig nu?“

Hendes sorte øjne brændte sig ind i ham. „Ved De, hvad han vil tale med Dem om?“ spurgte hun.

„Jeg går ud fra, at De ved mere om det end jeg. Hvis jeg ikke tager fejl, har han spurgt Dem om muligheden for at kunne få løst sit tavshedsløfte.“

„Skriftemålets hemmeligholdelse er ukrænkelig,“ erklærede hun.

„Jeg formoder, at han over for Dem, madre, har antydet en grund, som gjorde det nødvendigt for ham at tale?“ Som erfaren forhørsleder havde kommissæren fået byttet rollerne, så det var ham, der spurgte.

„Skriftemålet er et sakramente, og jeg ønskede ikke at høre noget,“ meddelte hun skarpt.

„Er det rigtigt, at De nægtede ham at forelægge spørgsmålet for biskoppen?“ Bergamasco fortrød spørgsmålet, idet han havde en fornemmelse af, at det nu var ham, der var ved at forsynde sig mod skriftemålshemmeligheden, og moder Philomena huggede til med det samme.

„Det lader til, at den gode Serafino har ladet munden løbe,“ bemærkede hun med sammenknebne øjne. „Jeg håber, at det ikke bliver nødvendigt, at det er mig, der må henvende mig til biskoppen. Både søstrene og jeg ville beklage det meget, om en disciplinær sag skulle berøve os vor skriftefader.“

„Jeg har ikke grund til at tro andet, end at fader Serafino altid har og altid vil administrere sin hellige pligt med den strengeste nidkærhed,“ sagde Bergamasco fromt. „Med Deres tilladelse vil jeg straks tale med ham. Jeg forstod på Deres telegram, at det var ham magtpåliggende.“ Han rejste sig, og madre Philomena gjorde det samme.

Hun nikkede. „Jeg skal lade Dem føre til hans bolig,“ meddelte hun. „Jeg regner med, at De vil forstå nødvendigheden af ikke at trætte patienten, ligesom jeg forudsætter, at De meddeler mig, hvad De måtte erfare. Som leder af dette convento vil det være min pligt at være orienteret om alt, hvad der rører sig inden for klosterets område. I modsætning til Serafino er De, signor commissario, næppe bundet af tavshedspligt.“ En antydning af et ikke særlig fromt smil fortalte, at hun var tilfreds med sin slutreplik.

Kommissæren, der manglede passende ydmyghed til blot at tie, svarede: „Nej, madre – ikke medmindre jeg skulle få viden om noget kriminelt, hvad Gud forbyde. Skulle dette imidlertid ske, vil et deraf følgende opklaringsarbejde naturligvis blive helt på lovens og mine betingelser.“

Det var den samme novice, som på ny blev hans vejlederske, og mens han fulgte hende over i den anden afdeling af klosteret, ærgrede han sig over, at han var faldet for fristelsen til at score billige points med sin næsestyver til madre Philomena. Hun var en dame, det ville være klogt at stå på god fod med, hvis hans ophold på klosteret skulle blive af længere varighed. Desuden burde han ikke gøre livet besværligere for den arme Serafino.

„Hvem er broder Serafinos læge?“ spurgte han novicen.

„Dottore Genovese,“ svarede hun. „Han har en klinik nede i byen, men virker også her ved kuranstalten. Det er ikke alle vore gæster, der bryder sig om ham, men man siger, han er dygtig. I øvrigt er det nu søster Blandina, som passer fader Serafino, skaffer ham medicin osv. Hun ved meget om medicin og lægegerning, så han er i gode hænder.“

Bergamasco kneb bekymret de tynde røde øjenbryn sammen, men kommenterede ikke oplysningen.

Det var ikke, fordi den til kurophold indrettede fløj var nyere end hovedbygningen, men i sin indretning var den moderniseret – så det var som at komme til en anden verden. Måske ikke nogen særlig pæn verden, men ganske praktisk med en række værelser med bad, gode senge og nødtørftigt møblerede med lette møbler i en billigere udførelse. Der var plads til omkring tredive kurgæster, men der var sjældent fyldt, og på denne tid af året var der kun ganske få. En køkkenafdeling skød sig ind mellem gæsteafdelingen og fader Serafinos bolig, som var indrettet i det, som havde været gedestald. Slet ikke dårligt, selv om ingen ville finde på at kalde den hyggelig. Hygge er for øvrigt et begreb, som kun har ringe relation til italienske hjem og slet ikke til fromme institutioner. Serafino havde en stue, et sovekammer og et bad, og det var så absolut den flotteste bolig, han havde oplevet i sit klosterliv, hvor normen plejede at være en celle på tre gange fire meter. Sin mad indtog han sammen med søstrene i refektoriet, idet man på dette ene punkt mente at kunne se bort fra klausurets ukrænkelighed. Den præsteviede ordensbroder kunne formentlig ikke helt betragtes som et hankønsvæsen.

Novicen bankede på døren til fader Serafinos bolig, og det lod til, at de var ventet, for den blev i samme øjeblik åbnet af søster Blandina, som ikke kunne siges at være nogen øjenfryd.

3. Skriftemål

Søster Blandina var lille af vækst med en vanskabt skulder. Hovedet var lidt for stort til den tynde hals, næsten som hos en fugleunge, men uden den umiddelbare hjælpeløshed, som appellerer til kærlighed og omsorg. Det magre fugleansigt var en rovfugls, vagtsomt og uden varme. Hendes øjnes udtryk fangede man ikke, for blikket var altid nedslagent som en jesuits. Men hun syntes også at være behagesyg, og det var næsten det værste. Hun nejede ærbødigt som en skolepige og kaglede medynksfuldt om den kære, elskelige fader Serafino, som havde lidt så meget og taget sin skæbne så tappert …

Bergamasco spurgte, om hans helbredstilstand tillod besøg, og hun klynkede et både ja og nej, sagde at det gik både op og ned. Hun fortalte, at hun selv havde våget over ham, lige fra ulykken skete, og at hun til tider havde frygtet det værste. Netop nu havde han åbenbart en af sine bedre stunder, og hun var sikker på, at han ville være lykkelig for at tale med kommissæren, hvis besøg han så ivrigt havde set hen til.

Døren til soveværelset stod på klem, og gennem den lød en arrig vrissen, som ikke tydede på megen svaghed. „Søster Blandina – hold for Himlens skyld op med denne meningsløse plapren og vis kommissæren herind.“

Serafino sad halvt opstablet af puder med et hvidt hæklet sengetæppe over sig. Om hovedet havde han en hvid bandage, men bortset fra nogen bleghed så han forbløffende rask ud. Han smilede til Bergamasco og trykkede hans hånd. „Tak, fordi De kom, commissario. Jeg er Dem meget taknemlig,“ sagde han, hvorpå han rettede et misbilligende blik mod Blandina, som havde taget opstilling ved sengens fodende. „Jeg tror næppe, vi har brug for Dem i øjeblikket, sorella, så De har min tilladelse til at trække Dem tilbage,“ meddelte han med myndig stemmeføring. Det så ud, som ville søster Blandina protestere, men hun fortrød åbenbart og forlod modvilligt rummet.

Bergamasco undrede sig over den forandring, der var sket med broder Serafino siden dennes besøg på Questura i Rom. Dengang havde han været sky, beskeden og tilbageholdende, mens han nu var myndig og kommanderende. Formentlig drejede det sig ikke om nogen personlighedsspaltning, men skyldtes simpelt hen, at han dengang havde bevæget sig i en fremmed verden, som gjorde ham usikker, mens han her var på hjemmebane og kunne kræve respekt. Skønt …? Den digre søster Teresas fripostige udtalelser kunne måske tyde på, at det med respekten kunne være så som så.

De to mænd mønstrede hinanden lidt forlegent efter søster Blandinas bortgang. Det formodede slægtskab, som ingen af dem ønskede at få bekræftet, lagde utvivlsomt en bremse på de følelsestilkendegivelser, som ellers ville være naturlige for italienere.

„Søster Blandina mener, at hun er en slags læge,“ forklarede munken halvsurt.

Bergamasco smilede. „Hun synes at pleje Dem godt og med god virkning.“

„Slet ikke værst,“ medgav Serafino. „Men hun kan være utålelig med sin bedreviden og sin evindelige kredsen om sin egen ulykke.“

„Ulykke?“ spurgte Bergamasco.

„Hendes skrækkelige udseende,“ nikkede Serafino. „Det plager hende dag og nat. Ved De, at hun selv har valgt navnet Blandina? Nå, det siger Dem måske ikke noget, men som bekendt vælger en søster ved sin optagelse i ordenen et nyt navn hentet fra helgenrækken. Hun valgte altså det sjældne navn Blandina, som var en helgeninde og martyr fra kristendommens tidligste dage i Frankrig, hvor kristenforfølgelserne rasede. Hun var en slavinde i en kristen familie, som blev udslettet. Man beskyldte de kristne for incest og kannibalisme. Selv blev hun tortureret på det frygteligste, men udstod det med et overjordisk mod, og til slut blev hun svøbt ind i et net og kastet for en vild tyr, som stangede hende til døde. Det interessante er, at denne Blandina havde et udseende, så ingen mand kunne begære hende, men hendes fromme og modige gerninger viste, at de, som syntes svage og nytteløse for mænd, kunne elskes højest af Gud, fordi de tilbad Ham igennem deres gerninger og mindre ved deres udseende og fromme lader.“ Fader Serafino nikkede tankefuldt og fortsatte: „Jeg er ikke helt klar over, om hun valgte dette navn som en trøst eller en udfordring. Jeg kan imidlertid fortælle Dem, commisario, at mange års virke som skriftefader for fromme kvinder har lært mig, at en rimelig skønhed giver færre sjælekvaler og færre vanskeligheder for sameksistensen.“

Emnet lod til at fængsle Bergamasco, som var lige ved at bede om Serafinos præferencer med hensyn til fyldige kvinder sammenlignet med de magre, men afstod efter et blik på ordenspræstens alvorlige ansigt. I stedet vendte han tilbage til baggrunden for det telegram, som Serafino havde ladet afsende via madre superiore. Havde Serafino skiftet holdning med hensyn til det dilemma, han havde omtalt under sit besøg i Rom, eller var det måske især det ulykkestilfælde, han havde været offer for, som han ønskede at diskutere?

Det var, som om Serafino slet ikke havde hørt, hvad han sagde, men blot stirrede fjernt ud i rummet. Omsider rettede han blikket mod Bergamasco. „Jeg var så bange,“ mumlede han. „Jeg troede, jeg skulle dø. Ikke fordi tanken om døden skræmte mig mere, end menneskeligt er – men det var min skæbnesvangre viden, som pinte mig. Frygtelige ting kunne ske, hvis jeg døde uden at have kunnet foretage mig noget. I min angst undfangede jeg den tanke, at jeg måtte skrifte til Dem. Jeg ville med andre ord lægge ansvaret over på Deres skuldre, commissario … Og vil De så spørge mig, hvorfor det netop skulle være på Deres, så kan jeg faktisk kun svare, at det var en følelsessag, ikke blot fordi jeg vidste, at De var en meget skarpsindig politimand, men nok mest fordi jeg instinktivt følte, at De måtte være den mand i verden, som havde størst mulighed for at forstå mig. Er den tanke Dem fjern, Amadeo Bergamasco?“ Det ængstelige blik, han sendte kommissæren, udtrykte en bøn om solidaritet.

Bergamasco klappede lidt kejtet hans hånd. „Vist ikke, amico mio,“ mumlede han. „Jeg tror, jeg forstår Dem.“

Serafino sukkede og smilede selvopgivende. „Så vil De sikkert også forstå, at de beslutninger, man tager, når man tror, at ens liv er slut, meget vel kan tage sig helt anderledes ud, når man får livshåbet tilbage?“

Kommissæren nikkede. „Og nu, da De mener at have genvundet livet, fortryder De Deres beslutning?“

„En katolsk præst ved sine sansers fulde brug kan umuligt acceptere en sådan tanke,“ proklamerede Serafino med skinger røst, som om ordene var vendt mod den onde selv.

„Og De ønsker måske heller ikke at fortælle mig, om den sten, som ramte Deres hoved, var sendt af forsynet, tilfældet eller af en menneskelig hånd styret af et ønske om at rydde Dem af vejen?“

Serafino så lettet ud og smilede underfundigt: „Dette er i høj grad et spørgsmål, som jeg vil være glad for at få lov til at diskutere med Dem, commissario. Det vil måske også kunne løse op for andre ting.“

Kommissæren smilede det smil, som fik ham til at ligne en ræv. Han så forventningsfuldt på fader Serafino. „Fortæl mig, hvad der skete?“ bad han. Han ville under normale omstændigheder have taget sin notesbog frem, men fandt det ikke hensigtsmæssigt her.

Munken anstrengte sig for at samle tankerne. „Jeg står altid tidligt op om morgenen,“ begyndte han. „Jeg ønsker at være frisk og åndsnærværende ved fromessen. Efter denne har jeg den vane, stadig på fastende hjerte, at bruge en time til meditation og læsning i mit breviar. Det sker under en spadseretur, hvor jeg samtidig får øvet min krop. I de år, jeg har boet her, er dette altid foregået i kurparken, som så tidligt på dagen er helt fri for gæster. Det er noget uhyre regelbundet, altid på samme tid og altid den samme rute.“

„Som alle altså kender til?“ indskød Bergamasco.

Det var altså lidt før syv, at parkstien førte mig langs denne mur, og som altid var mit hoved bøjet over breviaret, da jeg hørte en raslen over mit hoved. Jeg ville dog ikke lade mig forstyrre, men var netop ved at lukke breviaret sammen, da jeg følte et voldsomt slag på mit hoved.