Hans Lyngby Jepsen

Idrættens forræderi

Lindhardt og Ringhof

Idrættens forræderi

Copyright © 1983, 2017 Hans Lyngby Jepsen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711595183

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Men visar inte hela vårt resonnemang att det är komplicerat med idrott, det är så mångsidigt och så svårt att tala generellt om den.

Pelle Swing Svensson

Gammel kærlighed ruster ikke

Det sker, når jeg prøver at gennemtænke problemerne i og omkring idrætten – dens karakter eller politik, dens aktuelle situation eller åbenlyse krise – at jeg ender med at være om ikke i syv, så i alt fald i to sind.

Det begynder gerne på samme måde: med glæde eller begejstring over en sportspræstation, men via en række erindringer, som kun en tid kan fortrænges, og overvejelser når jeg hver gang det samme resultat, en beklagelse af udviklingen i den folkelige bevægelse, jeg har været aktiv medlem af i en årrække og ved utallige lejligheder på den ene eller anden måde har støttet.

Men hver gang en vigtig idrætsbegivenhed sendes i TV eller foregår så nær mit opholdssted, at rejsen er overkommelig, er jeg en sikker tilskuer.

Havde jeg for eksempel været i København i de dage, da den ene gruppe af Lamar Hunt’s tenniscirkus ‘optrådte, ville min entréafgift have figureret på kreditsiden og det mistrøstige regnskab altså have vist en anelse bedre balance – selv om jeg hellere havde set den anden gruppe spillere, Riessen er en habil håndværker, Rosewall er snart en ældre herre, selv hans berømte baghånd er ikke hvad den har været.

Denne dobbeltstilling er udgangspunktet.

Idrættens problemer er væsentlige, alene på grund af dens omfang: DIF (Dansk Idræts-Forbund, en sammenslutning af praktisk talt al dansk forenings- og klub-sport) tæller ved begyndelsen af 1973 ca. 1,4 millioner medlemmer. DIF er altså talrigere end LO og er en magtfaktor, man må regne med.

Praktisk talt alle danske har i et vist tidsrum af deres liv dyrket idræt, de fleste i skolerne hvor den både var motion og konkurrence, i sin tid endog karaktergivende, altså med indflydelse på eksamensresultatet, så tåbeligt det lyder, men mange, titusinder, hundredtusinder, blev under eller efter skoletiden aktive i klubbernes og foreningernes sportsanlæg, træningslokaler og opvisningshaller.

De aktive, som for tiden i DIF udgør op mod en million af de nævnte 1,4 millioner (hver femte dansker er altså aktiv idrætsudøver), glider med tiden over i de passives rækker – med de aktives viden om sporten. Der er derfor i Danmark tale om en folkebevægelse på bredest tænkeligt grundlag, og alene det er grund nok til at undersøge idrættens karakter, dens synlige udtryk, åbenbare og skjulte svagheder, så meget mere som mig bekendt kun få i Skandinavien har forsøgt det.

Ganske vist er der i årenes løb skrevet et helt bibliotek af bøger med sporten som motiv, om idrættens gavnlige indflydelse på legeme og sjæl, om store begivenheder som Olympiske Lege og Verdensmesterskaber, men det meste er overfladisk og ligegyldigt panegyrisk skriveri, især den del som er forfattet af sportens ydmyge tjenere, sportsjournalisterne. Hele denne litteratur, fra Med Harry for Danmark over Skyd, Ole til Fodbold-Jul, kan vi trygt lade ude af betragtning, den handler om begivenheder, ikke om problemer, og den er praktisk talt altid ukritisk.

Den tidligere aktive medtager en viden fra sin aktivtid og er derfor en god tilskuer, ikke blot fordi han kender regler, love, bestemmelser, idrættens systemer, forudsætninger og finesser, deltagere, trænere, dommere og mange andre tekniske og taktiske momenter ned til detaljerne, men også og især fordi han af egen erfaring ved hvor hundesvært det er at ramme en bold rigtigt, hvad enten den er stor som en fodbold eller lille som en bordtennisbold, og at opnå det spændstige eller rettere beslutsomme afsæt, den rigtige fart og rytme og præcision i rotationen i et diskoskast. Den gode, tidligere aktive tilskuer bedømmer præstationerne med ekspertise, indforståethed, overbærenhed, kærlig sagkundskab, personlig medleven. Den dårlige tilskuer er forudsætningsløs, for ham er idrætten kun lokkende billeder, flimmer, kraft og kamp, forlystelse, aggressioner og storslået underholdning.

De fleste tilskuere er i denne forstand gode tilskuere, de færre dårlige er et af idrættens mange hverdagsproblemer. Men selv for de gode, medvidende og saglige tilskuere er forholdet til idrætten et paradoks: de ved hvad der foregår og hvordan, hvorfor, hvornår, deres samlede sum af viden om den idræt, de sammen overværer, er formidabel – og alligevel kan man uden overdrivelse sige, at de er næsten totalt uvidende om baggrunden for det spil, de både er tilskuere til og medvirkende i.

Sagt på en anden måde: deres viden er konkret og omfattende inden for spillets eller kampens rammer, i de forudsætninger som gælder dér, de ser idrætten som en funktion i sig selv, løsrevet, selvlevende, og ikke som en del af de samfund, den eksisterer og fungerer i. Det sidste falder dem sjældent ind, og når det gør, forvirrer det dem – og de erklærer næsten alle som med én stemme, at det er sagen uvedkommende.

I hammerkast gælder det om at smide hammeren ud på 60–70 meter og dermed basta, hammerkast er ikke nogen politisk videnskab som sociologi men en nøjagtigt defineret gren af den idræt som kaldes atletik. Hammerkast har ikke en disse med politik at gøre. Vær så venlig at holde hinanden uvedkommende ting tilbørligt adskilt, tak! Den omsiggribende politisering må finde sine grænser!

Men har mistanken meldt sig, er den svær at blive kvit, og beslutningen om at gå lidt grundigere til værks end normalt for folk, der skriftligt beskæftiger sig med sport, baner sig vej tværs gennem de talløse glæder, jeg beredvilligt og uforbeholdent indrømmer at sporten har givet mig, lige fra drenge- og juniortiden i Aalborg Chang’s fodboldafdeling over årene på diverse muntre sekundahold (but second to none!) i AB (Akademisk Boldklub) og med uhøjtidelig og absolut utrænet firmafodbold for Rådhusets Idrætsforening, hvis hold forgyldtes af et par tidligere landsholdsspillere, op til de senere års glæder på adskillige steders grus-, sten- og cementbaner med en tennisketsjer i hånden.

Med en knivspids nostalgisk vemod husker jeg træningsaftenerne på Chang’s grusgrav af en bane og samtalerne med kammeraterne bagefter på bænkene om førsteholdets muligheder og vore egne udsigter for kredsmesterskabet og kampene om Jyllandsmesterskabet (vi blev brat bremset 5–1 i en juniorsemifinale af AGF) og om teenagetilværelsens gåder og problemer i almindelighed, de lune juniaftener nær buskene med et nedslidt kokostæppe som pitch og den hårde læderbold eller et gammelt udtjent cricketbat i næverne. Venner, det var tider!

Man skal holde af bolde for at forstå hvad boldspil giver, det er en kærlighed som starter før man husker det og aldrig hører op, og som al anden kærlighed svinger den mellem lykke og ulykke, fordi man føler at den ikke altid er gengældt. Det sker jo mildt sagt at bolde ikke vil som man selv vil. Det er en kærlighed som kommer til udtryk ved at man ikke kan se en bold uden at føle det rykke et eller andet sted i kroppen, og helst vil man lege med den, vippe den op med foden, skrue den med hånden i skrå kast mod en væg eller jorden og få den til at vende tilbage så indfalds- og udfaldsvinklen ikke blot er lige store men den samme. Som anden kærlighed ytrer den sig i kærtegn.

Eller man husker boksetræningslokalets rå lugt af sved, de blankslidte læderhandsker, de febrilsk dinglende eller elastisk svajende boksebolde, boksernes stønnen under træningens byrder og sparringsomgangenes slagudvekslinger, trænernes højlydte ordrer og afbrydelser, de nøgne kroppe under brusernes stive stråler, frotteringerne og de korte saglige samtaler.

Og overalt sproget, det saftige, tingsnære, slangfyldte og enkle sprog, på samme tid frodigt og fattigt, præcist og fuldt af tal, symboler, fakta, drøjt og krydret af hård humor, højt skræp og barske, næsten brutale eller umenneskelige karakteriseringer. Det er fra sportsverdenens uvirkelige vittighedsoverdrev følgende spørgsmål er hentet: Kors hvor du spillede godt i dag, hvordan spillede jeg? Virkeligheden ser anderledes ud. Der er idrætsmænd som er blevet knust alene af sproget, tonen, brutaliteten i den verbale atmosfære. I AB var den en overgang særlig københavnsk sofisticated, jeg husker fra min allerførste træningsaften at vi til afslutning blev sendt ud på en tre omganges løbetur. Hvor stor er en omgang? spurgte jeg af naiv og naturlig nysgerrighed. Eigil Thielsen sagde: Du kan nøjes med fem-seks bajere, flere plejer vi ikke at komme hjem. – Konditionstræning var ikke AB’ernes yndlingsdessert. Provinsstudenten følte sig et øjeblik slået vind og skæv af klubjargonen.

Og man husker videre fra kreditsiden de stille glæder som passiv men intenst oplevende tilskuer til begivenheder uden tal inden for snart sagt alle sportsgrene – men især fodbold, atletik, tennis, cricket, håndhold, basket – gennem årene fra Aalborg Stadion og AaB’s og Frejas baner, Parken, banerne ved Nørre Allé i København, Østerbro Stadion, Idrætshuset, KB-hallen og diverse mindre baner – til New Yorks Madison Square Garden, Lenin Stadion i Moskva, Foro Italico og Stadio Olimpico i Rom og diverse sportspladser og -haller i diverse byer mellem Stockholm og Oslo – og Catania og Siracusa.

Endelig men ikke mindst glæderne som lytter og seer ved transmissioner i radio og TV af begivenheder omfattende foruden de nævnte grene: cykling (Tour de France og Giro d’Italia flere år i træk, Merckx’s gyldne tid), skiløb, svømning, skøjteløb, gymnastik og meget andet. Sammenlagt tusinder af timer.

Sporten indgår i hverdagen ikke blot som daglig motion men som noget krævende hverdagsnaturligt på linie med at læse bøger eller se film eller gå i teatret eller på udstillinger, og den giver mig glæder af samme art og i forholdsvis samme omfang. Jeg glemmer ikke at der hver onsdag kl. 22 transmitteres en sportsbegivenhed på det italienske TV’s program I, og at der søndag eftermiddag er transmission først fra en fodboldkamp i serie B på program II og umiddelbart efter fra en kamp i serie A på program I, og at der samme aften på samme program er sportsoversigt i montageform over samtlige weekend’ens begivenheder kl. 22. Jeg indretter dagene efter det uden af den grund at føle mig som sportsidiot.

Som millioner af andre har jeg været først lytter, senere seer til udsendelser i hobetal fra de olympiske lege i London (1948), Helsingfors (1952), Melbourne (1956), Rom (1960), Tokyo (1964), Mexico (1968) og München (1972) foruden et væld af Verdensmesterskaber og landskampe i flere idrætsgrene og andre notable mediebegivenheder.

Uden at stå i gæld til idrætten føler jeg at jeg til gengæld for glæderne i alt fald skylder den fair behandling. Det vil jeg forsøge at huske. Den samme fairness som den engang selv – da den var ung og havde idealer og turde vedkende sig dem – talte ivrigt for.

Enhver som har dyrket sport i en eller flere klubber inden for samme idrætsgren, er medlem af et broderskab, omtrent som soldaterkammerater, men dog anderledes, fordi det ikke er et tvungent komsammen, et almindeligt fællesstue- eller kompagni-kammerateri, men følelser betinget af fælles formål og viden, der er vidt forskellig fra soldatens, af talent, som ikke alle har – og som alle talentfulde har i ulige mængder, og af det stædige arbejde med disse talenter og den fællesfølelse det kan give.

Der findes vitterlig mennesker som ikke føler kærlighed til bolde. Det er synd for dem. Jeg vil ikke kalde det en fysisk defekt eller emotionel mangelsygdom, men de går glip af meget.

Der findes mennesker som aldrig har haft lyst til at prøve sig selv til deres yderste grænser, i løb eller spring eller cykling eller på anden måde, en prøve som i sine yderste konsekvenser vil ende med at blive en pine. Det vil fremgå af de følgende sider at jeg forstår dem langt bedre. At pine sig selv vil jo i andre henseender kunne kaldes en sygdom.

Men fælles for begge kategorier er, at skal der ydes toppræstationer – med eller uden bold, på grønsvær, grus, tartan, brædder, landevej, i en ring, på madras, i hal eller bassin – så må talentet og dermed hele personen med hver eneste disponibel muskelfiber være målbevidst, målrettet mod præstationen og drevet til den højeste ydeevne, ja næsten ud over den – ud i den tilstand som idrættens udøvere kalder: at kvæle sig selv – for at kunne eksplodere i konkurrence med de allerbedste. Det er ifølge idrættens hele natur konkurrencen der tæller. Kun den der er resistent over for grove selvpinsler og hensynsløst nedkæmper, kvæler, sin svaghed, har chancer for at begå sig i kampen i idrætttens top, nationalt og selvfølgelig især internationalt. Sådan er betingelserne.

Anskuet sådan er idrætten en ren fysisk og psykisk funktion, optræning til noget nær fuldkommenhed af muskulaturen, total mobilisering af psykiske kræfter, især selvtillid, selvbevidsthed, viljestyrke, begrænset tilsyneladende som vilkårene for den enkelte eller rettere som vilkårene for et frit valg – mere eller mindre frit i alt fald, friheden muligvis betinget af særlige sociale forhold – et valg som kan besvares éntydigt med ja eller nej: vil jeg ofre mig for sagen, gå med på dens vilkår eller sige fra?

Den enkelte påtager sig for sin person – og i første omgang intet ud over den – konsekvenserne af svaret. Desuden står det ham på ethvert tidspunkt frit at ændre beslutning – i alt fald at ændre et oprindeligt ja til et nej.

Enhver af idrættens stjerner, både de stærktlysende og de mindre iøjnefaldende, har været stillet over for dette valg og har efter korte eller lange overvejelser truffet beslutning. Kan noget være friere?

En beslutning udelukkende forpligtende for den enkelte, som træffer valget, og uden følger for andre.

Gør man sig det klart, forstår man at så mange inden for idrætten, praktisk talt alle dens ledere og talsmænd, fastholder og fremhæver problemstillingen som den enkeltes, individuelle, frie, og dermed mener at bevise at idrætten som beskæftigelse eller funktion i samfundet er upolitisk.

Den enkelte idrætsudøver er ikke på nogen måde af samfundet presset eller tvunget ind i sin idrætslige funktion, til en ydelse eller præstation – sådan som ufaglærte, skifteholdsarbejdere eller arbejdsledige oftest uden reelle valgmuligheder af samfundet er presset eller tvunget ind i deres.

Forskellen er så åbenbar at enhver kan se den: fabriksarbejderen som har taget sit monotone eller helbredsnedbrydende arbejde af nød og trang – og trespringeren som springer af lyst.

Tal derfor ikke om politik i forbindelse med idrætten. Den er ren og ubesmittet. Det er lysten som driver værket og værket som fører til resultaterne og resultaterne som tæller.

Sådan siger man. Sådan har man sagt i mange år. Men det er en overfladisk eller teoretisk anskuelse der ikke kan stå for en nærmere prøve.

For den professionelle fodboldspiller fra et af Siciliens fattige områder eller fra Midtenglands eller Ruhrs minedistrikter er det ikke blot lysten der driver værket, hans situation er i praksis ikke forskellig fra fabriksarbejderens. Det samme gælder – måske med visse modifikationer – en østtysk stangspringer eller bokser. Fodboldspilleren Ferenć Puskas, krumtappen på det ungarske landshold i dets storhedstid, opnåede at blive major før han hoppede af til de spanske baner som innerwing hos Real Madrid og senere trænergerning i obersternes Athen. Den tjekkiske langdistanceløber Emil Zatopek, triumfatoren i 5000 m, 10.000 m og Marathon under OL i 1952, en trefoldig triumf som ingen har gjort ham efter, blev forfremmet til kaptajn og senere oberst for sine fortjenester, indtil han under Dubćeks forår lukkede munden for højt op og blev lagt på lukket hylde, men efter en tid som skraldemand blev taget til delvis nåde som embedsmand ved det geologiske institut og holdleder i atletik og nu ikke åbner munden mere end højst nødvendigt. Og den rumænske tennisspiller Ilie Nastase med kuglelejehåndleddene, de maskerede slag og topspundne lobs og det vidunderligt hurtige benarbejde har foruden sine smukke indkomster som registreret spiller foreløbig nået titlen løjtnant.

Idrættens varmeste forsvarere omtaler den som hvilende i sig selv, en uafhængig og suveræn del af det moderne samfundsliv. I idrættens mærkelige halvblinde eller svagsynede verden er de tilsyneladende i flertal. Idræt og politik, siger de, har intet eller meget lidt med hinanden at gøre, og idrætten må fortsætte sin egen støtte kurs og også fremover holde sig fri af politik. Men sandheden er, at de smukke talemåder om den upolitiske idræt for længst er underminerede.

De senere år har med demonstrativ klarhed vist det, politiseringen breder sig med epidemisk hast. Idrætten præges af politiske hensyn i stort og småt, den lader sig bruge som middel i kampen om politisk prestige, som et udenrigspolitisk våben, som politisk pressionsmiddel og i regulære bataljer mellem stater, racer, interesser, magtkoncentrationer.

Det er måske uafvendeligt, uønsket, men umuligt at undgå.

Men selv om man ser bort herfra, så er idrætten i opbygningen, i sin idé, i sit formål, i sit inderste væsen et politisk udtryk eller snarere udtryk for en politisk ideologi.

Idrætten er blevet mere og mere politisk, den bruges i det politiske spil – og bruger selv spillet til at fremme sine interesser.

Det forvirrer nogle og camouflerer muligvis sandheden.

Men det er ikke det væsentlige, det er blot en del af den uafvendelighed, den udvikling som har ramt så mange andre af samfundets områder.

Engang talte man også om det fri og uafhængige universitet, den fri og uafhængige forskning. Det gør man ikke mere – eller i alt fald kun med forsigtighed.

Men man taler stadig om den fri og uafhængige og upolitiske idræt. Man vil grumme nødigt indrømme at idrætten i sig selv er en politisk bevægelse eller en del af en politisk bevægelse eller politisk anskuelse. Det har den imidlertid mere og mere tydeligt afsløret sig at være.

Det er misforstået loyalt eller strudsagtigt hovedet-i-busken-stikkende eller simpelt hen snæversynet eller naivt at nægte det.

Hvis det altså ikke – derom kan man godt have sine mistanker – er bevidst politisk røgsløring.

Men idrættens tilhængere såvel som idrætten i sig selv, som massebevægelse, må være bedst tjent med oplysninger der fremmer dens sandfærdige placering.

Den lille og store politik

Udnyttelsen begyndte i det små, politikernes udnyttelse af sporten og sportens udnyttelse af politikerne. Hvem der var først, ægget eller hønen, er ligegyldigt.

Der findes i Danmark som i alle andre lande borgmestre og rådsmedlemmer med særlig fornemmelse for sportens tarv, de sørger for bevillinger til sportsanlæg, klubhuse m.v., hvilket næppe kommer dem til skade på dommens som er valgets dag. Der er ingen grund til at tvivle på, at deres interesse for eller tro på sporten er ægte, sandsynligvis har de selv været aktive og ønsker bedre vilkår for de unge idrætsmænd end de selv havde.

Og guderne må vide at vilkårene engang var forfærdelige. I Aalborg Chang’s grusgrav stod et klubhus af træ på størrelse med og af form som et offentligt pissoir, og i klubbens eneste omklædningsrum med to-brædts-bænke og metalknager og frønnet plankegulv skulle et halvt hundrede spillere fra fire-fem seniorhold klæde om, næsten samtidig. Der var to rustne brusere med koldt vand. Det var skandaløst uhygiejnisk og uæstetisk.

Der var billige laurbær at høste for et byråd der bevilgede penge til rimelig komfort. Men samtidig lå det ligesom i luften – hvis det da ikke blev sagt rent ud – at byens vise mænd og kvinder havde ret til at vente forbedrede resultater af klubben. For Chang’s vedkommende lykkedes det, vi fik nye baner ved Hobrovej med rigtigt græs på og et muret klubhus med flere omklædningsrum og samlingslokale med servering af kaffe, øl og chabeso og borde, hvor man kunne spille whist og seksogtres, og førsteholdet rykkede op i tredie division.

Men handelen kan også gå den modsatte vej, en klub gør sig simpelt hen fortjent til nye faciliteter med resultaterne, oprykning til en højere række, et nationalt eller internationalt mesterskab. Det er reklame for byen og pynter på bynavnet at en eller flere af dens borgere, især et mandskab som bærer dens navn, bliver rosende omtalt på sportssiderne, hvor der altid er rigelig spalteplads. I bedste fald medfører det en henvisende to-spalter på avisens forside.

Eksempler er der nok af. Da Næstved endelig efter flere nærved-og-næsten forsøg fightede sig op i første division, blev der pludselig råd til en kommunal investering til forbedring af et gammeldags og utilstrækkeligt klubanlæg, og da AGF, den gamle Århus-klub, efter vansmægtende år i anden division fulgte samme vej, lod kommunalpolitikerne straks forstå at oprykningen burde kontant belønnes. I virkeligheden bør bevillingerne falde efter helt andre kriterier, det er så indlysende at alle ved det, men i praksis er det langt fra sådan.

Og sportens ledere taler uanfægtet videre om dens upolitiske virksomhed. Er ikke enhver klub åben for alle uanset klasse, indkomst, tro og politisk overbevisning? I sporten findes ingen politiske skel.

Måske gælder det i den lille forstads- eller stationsbyfodboldklub eller middelstore byers gymnastikforeninger, men ligesom Per Olov Enquist i Sekundanten nævner at der findes en rangfølge inden for atletikken, først løberne, dernæst springerne og nederst kasterne, sådan er der også forskel på sportsgrenene. Enquist lader et sted i nævnte bog, en dokumentarroman eller en slags fagprosa med fiktionsindslag om en hammerkaster, der snyder med hammerens vægt for at sætte ny svensk rekord, sine østtyske idrætsvenner hævde at boksningen er en proletarisk sport, og uanset hvad de nøjagtig mener dermed (i Enquists formuleringer er meningerne tit ret upræcise), er det i alt fald rigtigt i den forstand, at bokserne fortrinsvis rekrutteres blandt arbejdere, søfolk, håndværkssvende og fra bestemte bykvarterer. Professionel boksning er en genvej for de fattige men stærke og stædige unge til at opnå velstand og berømmelse.

Der er forskel på medlemmernes sociale status, på indkomst og bopæl, anseelse og indflydelse i klubber som eksempelvis har boksning, cricket, fægtning, tennis, golf, dans, sejlsport, svæveflyvning og vandskiløb på programmerne. Men alle de nævnte – og flere til – er på demokratisk vis lige medlemmer af DIF.

Alene i opbygningen og i antallet af visse sportsgrenes klubber inden for bestemte geografiske områder udtrykkes i idrætten en lag- eller klassedeling. Idrættens ledere vil med føje kunne sige at det ikke kan være anderledes, så længe ligheden ikke er et gennemført princip i samfundet.

De anser det i øvrigt ikke for deres opgave at arbejde for en sådan lighed, det er en anden sag, nemlig en politisk, som ikke sorterer under dem, men under politikerne.

Det er ikke en umulig tanke at finde en ufaglært arbejder i Hellerup Sejlsportsklub eller en direktør som aktiv i Valby Bokseklub, men de vil begge være undtagelser fra den i øvrigt praktiserede regel om at lige børn leger bedst. I praksis betyder det en begrænsning af valgmulighederne mellem de forskellige sportsgrene, idet direktørens muligheder selvsagt er flere end arbejderens. Uanset alle skindemokratiske lighedsfloskler skal der mod til for en skotøjsarbejder eller renovationsarbejder at indmelde sig i Rungsted Golf Club, og sandsynligvis vil han få den besked at der er trængsel på ekspektancelisten, hvorefter han vil miste lysten i den tro at der ikke er plads til ham.

Hvis man mener, det forholder sig stort anderledes i lande med større lighed, altså de såkaldt socialistiske, må man mene om igen, for også dér er mulighederne begrænsede – i mange tilfælde netop af politiske grunde. Der tages mindre hensyn til den enkeltes trang og talent end til chancerne for international placering og prestige, og uanset hvad borgerne ønsker, investeres der især i idrætsgrene som har opnået eller kan opnå succes. Det nytter ikke at have vældigt mod på at spille tennis, hvis der ingen tennisbaner er.

Den begrænsede frihed kunne skyldes den øgede lighed, sådan fremstilles det gerne, altså som en slags balance – eller snarere et matematisk produkt med konstant faktor: mindre af det ene, mere af det andet, men så enkelt er det altså ikke.

Såvel i Øst som i Vest er mulighederne begrænsede af klasseskel eller politiske hensyn. Inden for idrætten – som for øvrigt på mange andre områder, langt flere end man skulle tro – overraskes man gang på gang over de ligheder der findes mellem landene i Øst og Vest, hvor man venter – eller ifølge de teoretiske strukturer burde vente at finde iøjnefaldende forskelle.

Udnyttelsen af idrætten i den store politik er der så mange eksempler på, at det knap er nødvendigt at nævne dem. Det mest afskrækkende til dato var OL i Berlin 1936 – efter at Hitler nogle måneder forinden havde ladet sine tropper marchere ind i Rhinlandet. OL var for Hitler en slags legitimation som europæisk statsmand og et bevis på nazismens effektivitet, foruden at den gav ham og hans syge regime reklame ud over al forstand. Som Enquist skriver i sin reportage fra OL 1972 Katedralen i München var Hitler dengang i en sådan publicistisk rus, at han ville have „kysset endog en kommunistisk neger af jødisk afstamning fra det indre af Ukraine, om chancen havde været der, og der fandtes kamera’er i nærheden“. Inden for de næste år, hvorover hans OL-prestige rakte, kom indmarchen i Østrig og Sudeterlandet, Münchenaftalen og besættelsen af Tjekkoslovakiet, og så var anden verdenskrig en kendsgerning.

Der havde ellers været advarende røster nok, og i USA var modstanden mod at deltage i OL i Berlin vokset så stærkt, at det måske kunne have væltet arrangementet. Der blev talt og skrevet om jødeforfølgelser og politiske fængslinger og hvisket højlydt om hemmelige koncentrationslejre, men så tog den senere præsident for IOC (International Olympic Committee) Avery Brundage, dengang idrætsleder på nationalt plan, affære og gjorde en rejse til Tyskland, hvorfra han noterede at om jødeforfølgelser var der næppe tale, tværtimod gjorde de amerikanske jøder sig skyldige i at lægge tyskerne for had og bedrage de amerikanske idrætsmænd. Hjemkommen til USA holdt han taler i antisemitiske foreninger og nazistiske sammenslutninger og overvandt næsten ene mand modstanden mod deltagelse. OL blev gennemført, Hitler stod i gæld til idrætten og Brundage. Reportagerne fra Berlin viste jo at han var et menneskeligt menneske, hvis smilende hjertelighed var åbenbar.

Idrætsinteresserede husker billeder fra OL i Mexico 1968 af vinderne af guld og bronze i 200 m løbet, de farvede amerikanere Tommie Smith og John Carlos på sejrskamlen med sorte handsker på de knyttede næver i black power hilsen, en demonstration mod det land der behandler deres mørke landsmænd dårligt. Det blev en effektiv men kort protest, Smith og Carlos blev ekskluderet af den amerikanske lejr og fra OL-området. Senere gik det dem skidt, de havde svært ved at skaffe sig arbejde og mødte boycot og kolde skuldre overalt i USAs idrætsverden. I dag spørger de sikkert sig selv, hvor stor værdi protesten fik.

Senere, i München 1972, kom balladen om Rhodesias deltagelse i OL. Sydafrika var udelukket, det naturlige ville have været også at udelukke Rhodesia, eftersom begge stater praktiserer åbenbar racediskrimination. Igen havde Avery Brundage sin egen mening: Der finder ikke racediskriminering sted i Rhodesia, sagde han, i det mindste ikke på sportens område. Og nu sagde han det med embedets vægt. Siden 1952 havde han været IOCs præsident. Det blev besluttet at lade Rhodesia deltage, dog ikke som selvstændig nation, men som en del af den engelske trup, under engelsk flag. Rhodesia var jo engang britisk koloni, så den tanke var ikke fjern for IOCs medlemmer. Rhodesiske idrætsmænd erklærer at det er dem tindrende ligegyldigt hvilket flag de skal følge, blot de må deltage, og situationen tilspidses da andre afrikanske lande (hvoraf enkelte i øvrigt diskriminerer lige så brutalt som Sydafrika og Rhodesia, blot på en anden måde) og de fleste Østlande protesterer mod Rhodesias deltagelse uanset flag og nationalhymne.

IOC træder i hast sammen og erklærer hårdt presset og med truende udsigter til en OL-ruin som resultat af en forkert beslutning, at Rhodesia ikke kan deltage. Om det er racediskrimineringen eller despekt for det britiske flag eller nationalsangen God save the Queen eller simpel politisk pression der dikterede beslutningen, er ikke godt at vide.

Velkendt ikke blot for idrætsinteresserede, men for hele verdensoffentligheden, er de tragiske hændelser i september 1972, da palæstinensiske kidnappere trængte ind på OL-området og myrdede elleve medlemmer af den israelske trup. Handlingen havde intet med idrætten at gøre, den var en politisk terroraktion som drog fordel af sportsarrangementet og massemediernes lyskasterdækning af begivenhederne. Adskilligt omkring aktionen, især det tyske politis klodsede indgriben, er endnu uafklaret, det gælder også den israelske, ægyptiske og tyske regerings stilling i de dramatiske timer, men som i spørgsmålet om Rhodesias deltagelse blev det klart, at én ting lå IOC på sinde mere end noget andet: legene måtte fortsætte og afvikles nogenlunde efter planen. Store forsinkelser tåles ikke. Idræt har ikke noget med politik at gøre, ergo kan terroristers desperate politik ikke vælte verdens vigtigste idrætsbegivenhed, man kan helt enkelt spørge: Skal en håndfuld desperados bestemme om OL skal fortsætte eller stoppe? Stopper IOC de Olympiske Lege, har den indrømmet de snavsede hænders politik en magtposition over for den rene idræt, og så vil det i fremtiden blive umuligt at afvikle OL og andre store upolitiske idrætsbegivenheder. Desuden var der to andre hensyn at tage, til massemedierne, programlægningerne, de millioner af seere og lyttere i mange lande, for hvem idræt er show og underholdning, og som ikke interesserer sig synderligt for problemstillingen i den nære Orient, og til den kolossale investerede kapital i det olympiske foretagende (godt seks milliarder danske kroner er blevet nævnt for Tysklands vedkommende til anlæg og afholdelse, men den samlede sum for alle landene er naturligvis langt større), en del af denne kapital skulle gerne komme hjem igen, en anden fornuftigt forrentes.

At idrætten lader sig bruge politisk er DDRs idrætspolitik det bedste bevis på. Det kan af flere grunde, som fremgår af det følgende, være rimeligt at bruge DDR som eksempel på de socialistiske landes stilling til idrætten. Skønt Per Olov Enquist ser med megen sympati på idrætslivet i Østtyskland, er der dog en gennemskuelig halvhjertethed i hans forsvar. I Katedralen i München lader han en repræsentant for DDRs idrætsministerium nægte, at DDR har satset især på de idrætsgrene hvor der er de største chancer for medaljehøst:

Visselig, forklarer han, kan DDRs fremgang synes velberegnet. Den er dog bare toppen af isbjerget, frugten af en lang, massiv idrætsindsats i bredden. Denne indsats skal fortsætte … DDR holder ikke op med at satse på idrætten selv om DDR bliver anerkendt, tværtimod. Idrætten ser han som en del af uddannelsespolitikken. Idrætsarbejde er derfor politisk arbejde … I DDR bedriver vi politisk arbejde med idrætten som instrument.

Det lyder som rene ord for pengene, men set i anden eller større sammenhæng bliver ordene dobbelttydige eller endog efter mit skøn meningsløse. Hvis idrætsministeriet i DDR bedriver politisk arbejde, underforstået kommunistisk eller socialistisk, med idrætten som instrument, kører toget på skinner som fjerner sig mere og mere fra hinanden, og en politisk trafikulykke er uundgåelig.

Der er kun én mulig konklusion: idrætsarbejdet i DDR er måske nok politisk men har ikke stort med kommunisme eller socialisme at gøre, sådan som disse begreber normalt forstås.

Og i romanen Sekundanten, hvori DDRs idræt er tillagt en særlig placering som eksponent i Østlandene (Enquist har som stipendiat opholdt sig længe i Berlin), er billedet da også mere differentieret og diffust. Det er denne gang en partifunktionær der har ordet:

Vi sætter os som hovedmål: at gøre alle mandlige og kvindelige idrætsfolk i DDR i stand til at skabe gode præstationer ved arbejdet, ved studierne, i skolen og i idrætten, alt dette for at de skal styrke og aktivt medvirke til den fortsatte opbygning af DDR. At medvirke til uddannelse og opdragelse af socialistiske personligheder, som stræber efter stadig bedre resultater, som føler kærlighed til og trofasthed mod deres socialistiske fædreland, og som udvikler sig til bevidste medborgere og med solidarisk ansvarsfølelse yder deres bidrag til en alsidig styrkelse af DDR.

Netop dette stykke tekst står kursiveret og er altså formodentlig tillagt særlig betydning. Men i virkeligheden står der blot nogle kønne og moralske selvfølgeligheder om præstationer, opbygning, opdragelse, kærlighed og trofasthed mod det socialistiske fædreland, ansvarsfølelse og styrkelse af DDR.

Det er næsten ikke til at bære. Hvis man i en tale til danskere sagde noget lignende om dansk idræts nationale funktion, kunne man risikere at tilhørerne brød sammen i krampelatter. Enquist kan forsvare sig med at han kun refererer. Ikke des mindre afslører citatets funktion, at han er et stort stykke af en uforbederlig men sikkert velmenende romantiker.

Et par sider længere fremme taler partifunktionæren fra DDRs kommunistiske parti stadig:

Man kunne lave arbejdersport, socialistisk elite- og massesport, hvor idrætten blot var et led blandt flere, når det gjaldt skabelsen af det bevidste menneske. Man kunne integrere sporten i det samfund hvor den hørte hjemme … Og denne socialistiske folkeidræt, som er beregnet på at skabe et helt og politisk bevidst menneske, er farlig, ja, endog meget farlig for det kapitalistiske samfund. Den gennemsyrer hele samfundet.

Det står mig ikke klart, på hvilken måde den socialistiske folkeidræt kan blive endog meget farlig for de kapitalistiske samfund. Tværtimod synes den østtyske partifunktionær at tale ud af et stort fuldmodent mindreværdskompleks netop over for disse samfund.

Som socialistisk våben er idrætten formodentlig det mest uskadelige som findes. Eller rettere, det er uanvendeligt, fordi det virker modsat hensigten. Det inficerer dem der bruger det.

Men Enquist bør have ordet endnu en gang om DDR:

I dag høster man frugterne af den socialistiske idræt. Ikke blot i form af en øget bevidsthed hos de idrætsudøvende mennesker. Men også på den måde at idrættens resultater, eliteidrættens dramatiske ytringer, har bidraget til at styrke det nationale sammenhold, og vist sig som politisk effektive udadtil. I en situation hvor DDR er truet, ikke-anerkendt og negligeret, er ethvert internationalt mesterskab, som bliver erobret af en DDR-sportsmand, en vigtig sten til det statsbyggeri vi udfører. De giver vort socialistiske hjemland prestige, medvirker på langt sigt til at styrke det socialistiske system, og tjener på denne måde alle undertrykte folk i verden.

De rene ord for pengene er stadig referat af partifunktionærens tale fra Sekundanten. Hvis man rykker enkelte ord, styrke det nationale sammenhold, politisk effektive, prestige (hjemlandets), ud af sammenhængen, fornemmer man klart talens nationalchauvinistiske karakter og finder en uforbeholden indrømmelse af DDRs idrætsministeriums – og Walter Ulbrichts, thi ham var det som formede Østtysklands idrætsmål – utvetydige hensigt med den første politik.

Den har ikke meget med socialisme at gøre. Den har samme formål og hensigt som staben på et reklamebureau.

I en senere omtale af DDRs håndboldlandsholds kvalifikationskampe indrømmer Enquist, at en idræt som ikke gør sig internationalt og henter præmier, pokaler, medaljer, mesterskaber og dermed prestige hjem til fædrelandet, synker ned blandt:

de discipliner som ganske vist blev tilladt, støttet, opmuntret og tolereret, men som der ikke blev satset på. Bevillingerne til topholdet ville blive skåret ned, og staten og partiet ville slå hånden af elitehåndbold, fordi et landshold der ikke med succes markerede det socialistiske systems overlegenhed, for en tid måtte vende tilbage til sine mere amatørmæssige kilder.

Bevillinger. Penge. Uden midler går det ikke. Her er ordene Enquists egne. Uden midler samt flid og talent og især resultater er der ikke politik nok i idrætten.

Volkskörperkultur

Foråret, der døde

Skønner statens sportsråd, at der ikke er megen hæder at hente i en sportsgren, bliver den uden videre fjernet fra programmet.