Rose Bruhn

Solglimt

Lindhardt og Ringhof

Solglimt

Copyright © 2017 Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711595831

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Sol-Landet.

Ødsel Sol og gylden Farvepragt udgaar fra Nordlandets Himmel.

Nætterne har intet med Nat at gøre, — og endnu mindre med Dag! — Alt er Lys, Farve og Sol, — en gylden, bævende Klarhed; — — ikke Dagens urolige, fredløse, stræbende! Det er den lyse Nat, der har klædt sig i Gulddragt.

Der soves ikke i de lyse Nætter. Det føles som Vanhelligelse at løsrive sig fra Naturens mægtige Kirke, for her hvælver Himlen sig i gyldent straalende Korbuer, Fjeldene danner Grundpillerne, mens Guds herlige Midnatssol luer over Højalteret. —

Og Menigheden kommer — én for én eller i samlet Flok dukker de op derude paa Havet, mens Bølgernes sagte Skvulp lyder som dæmpet Sus i Orgelpiberne.

Histude stævner de store Sejlere ind mellem Pillerne, sagtmodig og stilfærdig arbejder de sig frem, til de forsvinder i Guldglansen. Efter dem følger en hastende Damper. Med Brask og Bram bugter den sig frem mellem Fjelde og Skær lig en prangende Adelsdame, hvis Tid ikke tillader nogen stilfærdig Andagt. Fremad haster hun — mens det hvide Skumslæb bølger efter hende.

— Men ind mellem disse Skuder glider den gamle, solide, faste Menighed, — det er Nordlandssjægterne med de brunbarkede Sejl og den vejrbidte Flagklud agter. — —

* * *

Der glider en Baad omkring Falkodden ved Bodø. Naar Aarerne løftes, falder der Guldregn. — Den stryger ind mod Byen, drejer brat af ved Indsejlingen og lægger til ved Klippen, som danner det naturlige Værn mod Havsiden.

Noget lyst bevæger sig mod den mørke Klippe. Det er en høj Kvindeskikkelse. Hun har rejst sig og vinker mod Baaden.

„Pas paa, Stenene er glatte, — her, tag min Haand, — ser Du, nu gaar det, — kun et lille Spring — og jeg har Dig!

Saa, all right! Nu er Du givet Nordhavet og mig i Vold.“

Han stod der for hende, høj og spænstig, støttende sig til Aaren, den han nu satte mod Stenene og kraftigt stødte fra med, saa den lille, elegante Nordlandsbaad fra det grundede Vand fór ud paa Dybet og sagte vuggedes op og ned, saa de høje Sjægtestavne duvede.

Hurtig drog han Aaren ind, knappede sin Pjækkert, gav Huen et Stød og satte sig paa Toften lige for hende, førte Baaden med et Par kraftige Aareslag i Retning mod Forbjergs Øen „Landegode“, som med sine stejle Klippevægge og imponerende i Linierne, hævede sig op af Havet. Hejste Sejlene, og mod en frisk Vind krydsede han over til Klippeøen.

Hun rejste sig og skyggede med Haanden over Øjnene for den lave Sol, der sendte en skarptblinkende Guldstribe over det bølgende Vand lige imod dem.

Hun pegede over paa Øen:

„Der er altsaa det koglende Land, som jeg har længtes imod, og som saa forunderligt har draget mig, naar jeg fra dine Vinduer i de lyse Nætter saa over mod det?“

„Ja, Marie, der er „Landet hin gode“, hvor Du har villet, jeg skulde føre Dig, for at vi sammen kunde staa paa Tinden og se Midnatssolen i al sin vidunderlige Pragt.

— Nu skal jeg fortælle Dig, hvorfra det har faaet Navnet:

Naar Søfolk i længst forsvundne Dage langvejs fra kom farende, og nærmede sig Hjemmets Kyst, saa de dette Fjeld paa mange Miles Afstand. De vidste da, at Landet hin gode, med Hustru, Fæstemø og Hjem laa der inde bag de blaanende Skær, og saa kaldte de det „Landegode“. —

Se, Marie, nu ligger det i Guldglans for os, og der blinker gyldne Luer fra dets Tinder. — Naar vi om en Stund staar sammen deroppe, vil vi ogsaa se ind over Landet, og Tankerne vil forme sig til Ønsker for den Lykke, vi haaber at finde bag Landet hin gode.“

— Han bøjede sig ned over hende, strøg det viltre Haar, som Vinden legede med, fra hendes Pande og saa hende fast i Øjet:

„Marie, nu slipper jeg Dig aldrig! Nordhavet og jeg er to forslugne Kammerater, som nødig gi’r tilbage det, vi en Gang har faaet Tag i.“

„Aa, Jean, jeg kender Dit Tag, det kan være fast; — men det kan ogsaa glippe for Dig.“

Hun vendte sig fra ham, satte sig i Bagstavnen og greb Roret.

„Jean, jeg tror, Du forstaar at gribe, — men Evnen til at holde fast, — mon Du ikke overvurderer den?“

Han satte sig paa Toften lige for hende, lagde Aarerne overkors og støttede Albuerne paa dem.

„Marie, betyder da min Længsel, den jeg nu i ti Aar har baaret paa — intet for Dig?“

Hun trak næsten umærkelig paa Skuldrene.

„Var da Vejen ikke lige lang for os begge, Jean?“ „Nej, Du, der var Forskel! — Lige saa stor Forskel, som der er paa Nordlandets lyse Sommer og dets mørke, tunge Vinter. — Dit Land ligger i venligere Zoner, hvor der er højere Sol, gladere Mennesker og mere Glans over Livet. — Mit Hjemsted og mit Virke er tungt og trist som den alvorsfulde Natur her omkring. Hvor kunde jeg bede Dig komme hertil, eller hvor kunde jeg i Jubel hente Dig hid?— Skulde Du komme, maatte det ske, uden at jeg kaldte. Du maatte drages til mig, fordi Du slet ikke kunde andet! — — Og Du kom jo, Marie, — kom med Vaaren, Solen og Livet, netop som jeg trængte mest til Dig.“ Han saa paa hende for at fange hendes Blik, — men det gled forbi ham, stirrende ud over de glitrende Bølger og blaanende Skær, gled saa atter ind mod Landet, hvor Fjeld ved Fjeld højnede sig med den evige Sne. Der var ingen Hvile for Blikket, og der fór en Gysen igennem hende.

„Marie, fortryder Du, at Du kom? — Vil Du atter gaa fra mig?“

„Aa, Jean — lad være med at spørge. Jeg ved jo ikke selv, hvad Svaret skal blive! — Husk, vi er begge komne ud over den brusende, forventningsrige Ungdomstid, — og begge skal vi bygge op paa Ruinerne af det, der svandt, det, der en Gang var, — men som jeg ikke tør tro paa atter kan kaldes til Live. — Aa, Jean, hvorfor slap Du Taget den Gang, jeg havde saa meget at give Dig?“

„Hvorfor minde mig om det, jeg har gjort Afbigt for? Jeg har jo erkendt, at jeg den Gang gjorde Dig Uret, — og siden ved Du jo, at Du ikke har været ude af mine Tanker. — Aa, hvor I Kvinder er uforsonlige, — eller hykler I kun Uforsonlighed blot for at have den Tilfredsstillelse at se os Mænd ligge under for Jer?“ — —

Han rejste sig heftigt op og gav sig til at hejse Fokken, som var det ham om at gøre at faa fast Greb i noget, han magtede.

Han saa det glimte i hendes Øjne, og straks var hans Heftighed som vejret bort. Rolig satte han sig ned, med et Ben paa hver Side af Toften, og Skødesnorene løst liggende i Haanden, halvt vendt imod hende.

„Marie, — man bli’r saa forunderlig haard heroppe, nær Verdens yderste Grænse. — Og naar man saa slet intet har i Hjemmet — i det Stille, som kan mildne, da stænger man sig inde, saa man tit gror til, — forstaar Du! Den Smule Muldjord, der en Gang har været, den stryger Stormene til Havs med, og tilsidst staar man nøgen, kold og haard tilbage som selve Klippen. — — Jeg drømte saa dejligt i den sidste Tid om den milde Bris, der fra Syd strøg ind over mit Liv, — aa, Du, hvor har jeg længtes som et Barn efter den Stund, som nu er kommen! — Hvor fulgte jeg ikke i Haab og Spænding et hvert af Dine Skridt her op mod Nord! Dit første Brev ved Juletid var for mig som et gryende Vaartegn. Husker Du det? — Det var kun faa Ord stillet som et Spørgsmaal: — „Jeg har faaet Rejsefeber i Blodet, skal vi mødes i Paris?“ skrev Du. — Jeg maatte svare nej, tiltrods for, at jeg intet hellere vilde end mødes med Dig der, hvor Livets Bølger gik højest. Jeg valgte at beskrive for Dig al den Skønhed, vi har her, naar Midnatssolen kaster sin betagende Glans over Nordland og gør selv en Ravnekrog som denne til en herlig Plet. —

Og saa Dit næste Brev i Februar, da Du mindedes det, som Du kaldte Mærkepælen i Dit Liv, den Stund, da Du for ti Aar siden gladelig gav og tog Indvielsespantet paa vor gryende Kærlighedsdag. —

Husker Du hin Kvæld i Pensionatet i Trondhjem, da Du sad foran Pianoet, og Du som Svar paa mine Drillerier og Hentydninger til Ægtheden af Dit overvættes store Haar paa en Gang lod hele den rige, mørke Fylde falde ned over Stolen. Uden at svare trak Du Haarnaalene ud, én for én, indtil Du sad som indhyllet i en bølgende Kaabe. „De vantro Thomas,“ sagde Du blot. Og den vantro Thomas kunde ikke modstaa Lysten til blødt og varsomt at lade sin Haand glide ned igennem denne Fylde. Og han tog mere, end der bødes ham! Varsomt bøjede han det dejligste Hoved i Verden tilbage. Hengivent og stille laa det i hans Arm, mens han gav hende det første Kys, blidt og nænsomt, som hører den Højtid til. — Den Stund mindedes Du, samtidig med Du skrev, at Du havde faaet en uimodstaaelig Lyst til atter at gense gamle, kendte Steder, og at Rejsen rimeligvis kom til at gaa mod Nord.

Saa kom Dit Brev fra København Dagen før Din Afrejse i Maj:

„Om fjorten Dage er jeg i Trondhjem, haaber at se Dig der, for atter at gaa med Dig ude langs Fjorden paa Trollavejen. — Mon Bækken endnu sladrende risler gennem Kløften mellem Bregner og Birkekrat? — Husker Du, vi døbte den Kærlighedskilden? Hvis den har forandret Løb, tager jeg det for et ondt Varsel?“ —

Og jeg, som netop da mere end nogensinde var bundet af mine Patienter. Aldrig før har jeg forbandet min ansvarsfulde Stilling; — men da gjorde jeg det.— Næsten i Fortvivlelse var det, jeg telegraferede de faa Ord: „Muhamed kan ikke komme til Bjerget.“ —

Du forstod mig naturligvis, kæk og resolut som Du er! —

Marie — aldrig er jeg blevet saa inderlig glad for noget, som forde faa Ord, Dit Svar rummede: „Bjerget kommer til Muhamed.“

Og nu er der gaaet en Maaned, siden Bjerget stævnede hid, og ikke ved jeg, hvor Dagene er blevne af, thi alle har de ejet Lykken. Min Bolig blev et Hjem, — nej, et Lykkens og Kærlighedens Tempel, hvortil jeg fra mine Sygebesøg vendte tilbage, som den, der følte sig tryg, fordi Hjemmet nu for ham var alt det, Længselen havde higet imod. — — Og nu vil Du gaa fra mig! — Vort Møde skal kun blive et tilfældigt paa Korsvejen? —

Jeg saa det paa Dig i Aftes, da Du træt var krøbet hen i Sofahjørnet. Jeg følte det i Dine vage Kys, dem, Du gav som Almisse, eller som en, der ingen Grund kan finde til at nægte et Bidrag til den, der beder.

Marie, hvorfor er Du bleven saa forandret?

Fortryder Du, at Du rejste hid? —

Eller er Du bleven træt af mig? —

Blænder Lyset og den evige Dag Dig, saa Du ingen Hvile finder?“

„Nej, Jean, jeg angrer ikke, at jeg rejste til Dig og har levet den lange, dejlige, straalende Dag hos Dig. Og heller ikke er jeg gaaet træt, for Dine stærke Arme har jo baaret mig. — Men det, jeg frygter, er den lange, mørke Vinternat, — frygter den, som den Magt, der vil dræbe vor frejdige Livsglæde; fordi ingen af os to er rustede til at byde den Trods, — og ikke ejer vi Taalmod og Kraft til at tage Kampen op mod den, eller til at forsage de Glæder, den store, pulserende Verden i sin brogede Vrimmel byder. —

Jean, vi var jo en Gang Lysets Børn og levede vor første, dejlige Kærlighedsvaar under idel Sol, — mon vi har forandret os meget siden da? —

Husker Du, hvor vi begge var enige om, at mindre end al Verdens Lykke og Solskin kunde vi ikke nøjes med? —

Aa Du, hvor vi troede paa os selv og Lykken den Gang — og saa kæntrede dog vor stolte Skude ved det første Vindstød.“

„Ja, ja, Marie, jeg ved det jo, det var min Skyld, — min taabelige Skinsyge, som ikke taalte, at andre Mænd ydede Dig deres Hyldest. — — Men hvorfor udæskede Du mig ogsaa — indirekte? — — Aa, hvor jeg husker den Aften, da Posten kom, og Du ved Bordet fik bragt det store Brev med de danske Frimærker ind. Der gled et Smil over Dit Ansigt, der faldt ligesom Solglimt over Dig, da Du genkendte Haandskriften. — Og siden, da Du trak Dig noget tilbage og læste Brevet atter og atter, mens det vidunderligste glade Smil mere og mere lyste over Dit Ansigt, — det Smil, som jeg troede kun tilhørte mig, fordi det havde lyst over vore helligste Øjeblikke, — det ofredes nu en anden, én, som maaske havde staaet Dig lige saa nær som jeg — eller hvad værre var, som mulig endnu stod der, fast og sejrssikker paa Din Hjemstavns Grund. — Og den hele Aften, hvor var Du ikke langt borte med alle Dine Tanker! Jeg var som gledet Hundreder af Mil bort fra Dig. —

Da vi endelig sent paa Aftenen var bleven ene, gik Du fra mig med et koldt Godnat. — Aa, hvor jeg led i de Nætter og Dage, der fulgte efter! Og da Du endelig bemærkede mit Mismod og fik Grunden at vide, lo Du, — lo, som kun den kan le, der finder det saa naturligt, at alle Mænd bøjer Knæ for hende.“ „Jean, jeg lo jo kun, fordi det stakkels Rimbrev kunde betyde saa meget for Dig.“

„Havde Du blot aldrig ladet mig læse det, Marie! Hver Linie, hvert Rim brændte sig som Ildskrift ind i mit syge, mistænksomme Hjerte, — ja, selv mellem Linierne læste jeg om en Kærlighed, stor og stærk, saa lig min egen, at jeg fik Tvivlens Gru over mig, — det rummede jo saa mange poetiske Elskovsord og saa megen uforbeholden Beundring, at selv en Engel maatte blive skinsyg. — Husker Du dets Slutning:

Frøken! saadan stedse staar

De for mig i mine Tanker —

med det store, mørke Haar

virket ind med Rosenranker.

Han højede Hovedet og lagde det i de sammenfoldede Hænder.

„Marie, ved Du, hvad det vil sige, naar den, man elsker, er blevet draget til en anden med Kærlighedstanker?

Jeg ved, at Skinsyge altid gør en Mand latterlig; men det var saa rent haabløst den Gang at kæmpe imod den. Jeg følte kun, at jeg ikke kunde dele Dig med nogen anden, — og jeg tvivlede paa, at Du kunde give Dig helt til mig alene. —

Ja, davar det, at jeg gjorde, hvad jeg aldrig burde have gjort. Jeg foretog en Frontvending og hyklede Kulde og Ligegyldighed, men inderst inde græd jeg blodige Taarer over det tabte Paradis. — Og Du, Marie, Du var for stolt til at give mig blot et fattigt Ord for at hæve min Tvivl.“

„Jeg syntes, naar jeg havde givet Dig hans Brev, var det Svar nok. Jeg viste Dig, at jeg intet vilde skjule for Dig, og at Du var mig mer end ham. Men Du var og blev den vantro Thomas, som i hver Bagatel saa Tegn paa en svigtende Evne til at bevare min Følelse for Dig. —

Ja — saa gled vi fra hinanden. Jeg kastede mig ind i de Glæder, Livet bød mig. Tog imod Vennernes Hyldest og gled ned af den Strøm, som skal kaldes Glemsel. Men inderst inde var der Savn og Bitterhed og en tabt Tro til det, der skulde være stærkest i os.

Jean, husker Du den sidste Aften vi var sammen lige før min Afrejse? Vi gik ud ad Trollavejen. Det pragtfulde Fjeld over os var klædt i Høstens stærke Farver, og under os nynnede Havet sine skiftende Melodier. — Men vi to gik tavse og tunge, Side om Side, begge ventende paa det Ord, som ikke blev udtalt. —

Da vi skiltes, Jean, var det, som noget af det bedste i mig var brudt. Jeg var saa træt og saaret, at Afrejsen den næste Dag kom som en Befrielse.

Og dog skal jeg aldrig glemme Dit blege, forpinte Udtryk, da Du paa Perronen rakte mig Dit Brev med Din Afskedshilsen, der var en saadan Modsætning til de Ord, der stod i det, — Ord, som var skrevne ud af et skuffet og saaret Hjerte, — Ord, som maaske Du har glemt, men som aldrig vil gaa mig af Minde, saavist som de var en eneste stor Uretfærdighed. — Hvor bittert og koldt Du skrev, men dog med en Understrøm af tilbageholdt Varme; en Varme, som Du dog søgte at dække over med overlegen Ro.

„Hvorfor skal jeg paanøde Dig en Rejselekture, som Du har sagt, at Du ikke behøver?“ skrev Du. — „Du mener Indfatningen, Bogen, nej — Brevet mener jeg; thi det var det, som skulde ledsage Fotografiet, Du har bedt om, og som jeg har lovet Dig, og som jeg endelig sender Dig, selv med Fare for, at den bedste Skæbne der times det, er at blive indlemmet i en Samling Sejrstrofæer.

Hvorfor jeg saa skriver? — Vel nærmest fordi jeg uimodstaaelig drives dertil, og fordi det obligate Farvel, som leveres paa Perronen, er saa magert et Udtryk for de Følelser og Tanker, som Din Bortrejse vækker. Og hvordan disse er, forstaar jeg vanskelig at forklare, fordi de er saa indbyrdes modstridende. Dog tror jeg, jeg har Vished for et, og det er, at jeg vil savne Dig. —

I de sidste to til tre Maaneder, — hvor jeg har iagttaget, spurgt og hørt — er Du stille gledet længere og længere bort fra mig. Men netop fordi Du langsomt er bleven borte, ved jeg heller ikke, hvor stort Savnet vil blive.

Jeg er saa ubehageligt afkølet efter vore varme Favntagn. Dine Kys brændte mig en Gang; nu føler jeg Isning i Læber og Tinding.

Maaske, naar nogen Tid er gaaet hen, har jeg blot en svag Forestilling om det hele, paa samme Tid som Du maaske — helt har glemt det.

Lad mig være oprigtig og uforbeholden, Du vil ikke misforstaa mig, thi Du ejer den fine Forstaaelses Naadegave.

Om jeg sagde, at jeg elskede Dig, saa vilde det være en Tilstaaelse paa Sandhedens Bekostning. Thi endskønt jeg har elsket Dig og endnu holder af Dig, saa har jeg for ringe Tiltro til Dig til at kunne nære udelt Hengivenhed for Dig. Jeg er bange for den Løshed i Følelser, som jeg tror, Du er i Besiddelse af.

Jeg elsker det bedste i Dig, Din Ærlighed og Oprigtighed, Din frigjorte Opfattelse af alle Livets Forhold, — og fremfor alt Din hensynsløse Hengivenhed for Dine Følelsers Genstand; (aa, saa egoistisk!) men jeg ræddes for Din Erobringslyst og for Din aabenlyse Indkasseren af den mindste Tribut til Din Behagesyge.

Er da alle Mænds Knæfald en Livsbetingelse for Dig?

Du vil maaske under det, jeg her har sagt, tro at spore Skinsyge. — Du tager fejl, fordi Skinsygens nærmeste Genstand er „hors de concours“.

Men hvorfor skriver jeg nu alt dette, og hvad vil den sandsynlige Virkning paa Modtageren blive?

Det faar staa sin Prøve. Enten harmes Du derover eller ogsaa har Du kun et medlidende Smil tilovers for det. Ligemeget, — jeg følte Trang til i Hasten at lade mine Tanker faa Udtryk, og undrer paa, hvad jeg faar at høre fra Dig som Svar. Hvis Du skriver, saa venter, — nej, saa forlanger jeg, — at det bedste i Dig skal tale. Der ersaadan inderlig Varme paa Bunden af de Menneskers Hjerte, som er skabt til at elske.

Lev vel!“ — — — —

Hun foldede det gulnede Papir sammen og lagde det tilbage i Visitkortbogen. —

„„Lev vel!“ — Det var det sidste Ord fra ham, som jeg havde elsket og elskede over alle. Det var min stolte, dejlige Verden, der sank i Grus i de to Ord: „Lev vel“.

Og saa det, at Du end ikke vilde eller turde vedkende Dig Din Kærlighed! —Ja, Jean, da kæntrede min stolte Sejler, og jeg saa, at alt var totalt Forlis. —

— Jeg ved egentlig ikke, om jeg rigtig har rejst mig efter den Kæntring? Men det ved jeg, at vovede jeg mig nu atter ud paa samme Skude, med samme Fører, blev det Livet selv, som var Indsatsen.“

„Marie, har Du da glemt det Brev, Du sendte mig som Svar? Det, hvori Du rent knuste mig med Din Overlegenhed ved at sige, at Du ikke skammede Dig ved at tilstaa, Du havde elsket mig saa usigeligt højt, havde elsket mig som ingen nogensinde vilde elske mig, fordi Din Kærlighed hverken havde været iagttagende eller reflekterende. Kun et var Du Dig klart bevidst, og det var, at Du var lykkelig i Din og min lille Verden, lykkelig, fordi der var godt at være i min Favn. —

Du skrev ogsaa, at de Stunder vilde Du aldrig glemme og betragte Minderne om det Afsnit af Dit Liv som et helligt Tempel, hvor Du drog dine Sko af, inden Du gik ind.

Hvor jeg egentlig endnu skammer mig, naar jeg tænker paa Slutningen af Dit Brev, hvori Du siger: „Kære, kære Jean, tag Sejerstrofæen for Dig alene, jeg opgiver den med Glæde, naar jeg blot faar Lov til at beholde Mindet usvækket i dets vidunderlige Skønhed. — Og saa kun Tak — og atter Tak

fra Din Marie.“

„Ja, Jean, det var sandt, hvert eneste Ord. Men læg Mærke til, at jeg talte om det, som var.“

„Tør Du da ikke nu række mig Din Haand og vove Indsatsen i Mindet om al den Kærlighed, som var?“

— „Om jeg blot turde?“ — —

„Marie, tror Du ikke, vi nu gennem de ti lange Aar har lært at omgaas Lykken lidt varligt?“

„Aa, Jean, jeg ved ikke! Jeg synes kun, at det dejlige, rige Liv blinker og vinker mod os fra hver en Tinde i dette vidunderlige, skønhedsfyldte Solland. Men jeg er saa angst for, at alt igen skal svinde, naar Stormene begynder at rase, og Mørket, — det grufulde Mørke, som Du har skildret for mig — kommer og sænker sig knugende om os. — Jean, jeg er bange for Mørket, angst for, at Lykken helt vil stryge bort i det, — angst for, at hverken Du eller jeg, naar Hverdagslivet med alle dets smaa Krav melder sig, er stærke nok til at trodse den Magt, der stille, men sikkert vil undergrave vor lyse Livsglæde.“

„Du tror ikke, der i den lille Verden, hvor vi to tyr ind, skal blive saa godt og trygt at leve, at vi end ikke behøver at lede efter den?“

„Havde Du ikke lært mig at tvivle, vilde jeg tro paa Lykken.“

„Hvorfor altid komme med Tvivlen. I de forløbne ti Aar har jeg jo lagt Sten paa Sten til at omgærde Din og min lille Verden. Nu tror jeg, Muren er underbygget. — Gaa med mig derind — kom, giv mig Din Haand til Hjælp i alt det smaa, som kun Du kan forme, men som ene er det, der kaster Solglans over Livet.“

Han rejste sig og strakte Armene imod hende. Ogsaa hun bøjede sig mod ham, — men da hendes Hoved naaede hans Skulder, hviskede hun: —

„Glem ikke, Jean, at selv en kinesisk Mur kan falde.“

„Aa, Du, — den Mur, som jeg nu i ti Aar har bygget paa, den tror jeg kan staa, grundmuret og solid som den er. — Og naar saa en Stormagt som Kærligheden forsvarer den, har vi intet at frygte, — selv for Dine Tvivl kan den ikke falde. — — Og — ikke sandt, begge vil vi værne den for Angreb ude fra? Nu maa den staa som selve Fjeldene her!“ —

„Her er vel ikke Trolde i Fjeldet?“

„Nej — kun den Trold som bor i Dig!“

Jeg begynder at tro, Du er Mand for at overvinde ogsaa den.“ —

Ja, — dersom Du blot rigtig tror det?“

„Du er jo Muhamed.“

„Og Du er Bjerget! — Velsignet være den Stund, Bjerget kom til Muhamed!“ — —

* * *

Baaden naaede Vigen, hvor Landgangen var.

Foran dem hævede Forbjerget sig som en mægtig Gigant, der luede i gyldne Blink, laante fra Midnatssolen.

Haand i Haand steg de mod Tinden. — Som Solen blodrød naaede Synsranden og kastede sit gyldenrøde Skær over Himmel, Hav og Klipper, vandt de derop.

Deres Tanker mødtes i det ene:

„Saa naaede vi endelig sent, — men ikke for sent Landet hin gode — — Livets Solland!“ — —

Thora fra Moli.

oppe mod Nord hænger Himlen lavt i de mange Maaneder, Vinteren ruger med sin Kulde og sine Snestorme. Mørket breder sig tidligt, og Natten kommer knugende og tung. Saa gaar den ene Dag som den anden i trøstesløs Uendelighed. Arbejdet gaar sin jævne Gang, der gøres, hvad som trænges, men heller ikke mer. Den lune Krog omkring Ovnen er bedst paa denne Aarstid, derfor stikkes Næsen ikke udenfor, førend det er højst nødvendigt.

„Men man bliver saa underlig trist i Sindet og beklemt om Hjertet i de lange Døgn, naar Vinteren raser, og Jorden og alt levende sover sin lange Søvn.“ Saadan sagde Sønnekonen Birgit deroppe paa Gaarden Moli, da hun i den sene Nattetime sad ved min Sygeseng og kærligt holdt Vagt, til Doktoren skulde komme fra Geysir for at sy mine Saar sammen efter det stygge Fald, da Hesten var styrtet med mig paa Ødemarken fra Tingvalla.

Natten med dens Rædsler var endt. Lægen havde været der og gjort sin Pligt. — Jeg var faldet i en tung Søvn og vaagnede atter henad Morgenstunden, da Solen skinnede ind i mit Kammer med den skære Klarhed, som lovede en lys og herlig Dag. Jeg havde haft mange Drømme, alle var de gode og fornøjelige, derfor var det dobbelt svært at vaagne op til en Virkelighed, der var saa langt som vel muligt fra det fornøjelige. Smerterne i mit stakkels Hoved mindede mig ogsaa hurtigt om den Orm, som gnavede.

Ved min Seng sad en sammenbøjet Skikkelse, jeg troede, det var Sønnekonen Birgit, som jeg sidst saa om Natten i det flakkende Lysskær.

Jeg bad hende give mig en Drik Vand.

Skikkelsen vendte sig om, og jeg saa, det var en ung Pige, der uforstaaende stirrede paa mig. Jeg troede, hun ikke forstod mig, og gentog langsomt Spørgsmaalet.

„Vand,” sagde hun og lo. „Nej, Du faar ikke Vand. Tror Du, jeg vil slukke andres Tørst, jeg, som aldrig faar slukket min egen,“ og saa lo hun igen med en egen skurrende Latter, som de Mennesker har, hvis Forstand er formørket.

„Hvem er Du, og hvad hedder Du?“ — spurgte jeg.

„Kender Du mig ikke — jeg er jo Thora, den lille stakkels Thora, som de kalder mig her paa Gaarden. — Men Du skal ikke tro dem, naar de taler ondt om mig, for jeg er den klogeste af dem allesammen. — Kom, skal jeg hviske Dig det i Øret.“ Hun bøjede sig hemmelighedsfuldt ned over mig. — „Det er de andre, der er saadan lidt ved en Side. Baade Fa’r, Bro’r, Ingolf og Birgit er — uh—e,“ hun rystede paa Hovedet og pegede paa Panden. „Jeg er den eneste, der er klog her. Jeg er kun blevet tungsindig og sørger altid. Du tror maaske, jeg ikke har noget at sørge for, — jo her skal Du selv se,“ hun tog et krøllet, gulnet Stykke Papir frem fra Brystet og bredte det ud foran mig.

Jeg rejste mig op i Sengen og stirrede paa Papiret. Der var skrevet noget derpaa med rødt Blæk, de store, stejle Bogstaver næsten faldt over hinanden, det var, som den Haand, der havde ført Pennen, havde skrevet i dirrende Angst. Meget af det skrevne var utydeligt, saa jeg læste det med nogen Vanskelighed:

„Min kære Thora paa Moli.

Du Herre Gud Fader i Himlen skal være mit Vidne, at jeg har elsket Dig inderligt og trofast lige fra den Stund, jeg kyssede Dig og bad om Din Tro hin Julekvæld i Skalholt Præstegaard. Naar jeg nu ikke kan holde mit Ord til Dig, da er det fordi Gud Fader i Himlen ikke vil det, thi han haver fundet mig uskikket til Livet her paa Jorden og sendt mig en grumme svær Sygdom, som jeg ikke staar igennem. Nu beder jeg Dig tage min sidste Hilsen og skænke mig Dine kærligste Tanker der, hvor jeg ligger i min Grav. Jeg vil saa nødig gøre Dig ondt, fordi jeg elsker Dig, — for dette ved jeg volder Dig Sorrig. Du skal forlade mig dette og bede for mig og mindes i Glæde de Stunder, vi havde det godt sammen, og saa huske, at vi en Gang skal mødes. Lev vel og bed for mig, som jeg nu beder til min Fader i Himlen.

Din i Døden tro

Arvid Jonsson.“

„Stakkels lille Thora, saa Din Fæstemand er død?“

Hun rejste sig og saa vredt paa mig.

„Siger Du nu ogsaa det, ligesom alle de andre. Nej, Du, han lever dernede i Danmark, og han studerer til Præst ved den store Skole i København. Nu er han snart færdig og kommer til Moli for at hente mig, og saa skal vi bo deroppe mod Nord, hvor de store Fjorde er, og hvor Skibene kommer sejlende med alt det, som ikke kan vokse her paa Island.“

„Saa Du tror, han lever?“

„Ja, det kan Du da begribe. Jeg har altid lært, at Vorherre i Himlen er god og kærlig, og da Arvid og jeg intet ondt har gjort, hvorfor skulde han da tage ham fra mig?