Erindringer fra min onkels hus og andre fortællinger

Meir Aron Goldschmidt

Lindhardt og Ringhof

Erindringer fra min onkels hus og andre fortællinger

Copyright © 2017 Meïr Aron Goldschmidt og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711596890

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Skjænkestuen

I Ferierne besøgte jeg stadig min Farbroder, Grosserer, Kjøbmand, Kornhandler, Brændeviinsbrænder, Spækhøker — kort en Mand med saa mange Borgerskabsbreve, at man deraf i Kjøbenhavn kunde danne et heelt Compagni af Borgervæbningen, medens denne Accumulation slet ikke havde noget paafaldende, tvertimod var ganske almindelig i hiin lille Kjøbstad. Som Grosserer eiede han Magasiner, udsendte Skibe, speculerede i Kornvarer — som Brændeviinsbrænder solgte han Snapse à 2 Sk. i sin Skjænkestue.

Denne Skjænkestue — tillige Folkenes Borgestue — o, hvor dyrebar er mig Erindringen om den! Her sad jeg som halwoxen Dreng mangen Juleaften og spillede Bruus med Onkels Karle om Æbleskiver, som de, for ikke at blive bestjaalne af hinanden, gjemte i deres Buxelommer. Bagved den store indmurede Ovn hørte jeg mangen Vinteraften, naar Sneen pidskede mod Stuens smaa Ruder, vor gamle Malkepiges Spøgelsehistorier, som da fremkaldte lignende fra de ængstelig lyttende Karle og Piger eller en af »Gjæsteme«. Underligt nok dreiede den gamle Kirstines fleste Historier sig om Figurer i Liglagener, der endnu næsten hver Nat svævede gjennem hendes og de andre Pigers fælleds Sovekammer, men dog aldrig kom hende nær. (Eftertrykket paa hende lægger jeg nu, da jeg er bleven et voxent menneske og ikke troer paa Spøgeri.) Her, bagved den samme store Ovn, hørte jeg de første Kjærlighedsord, idet Onkels Stuepige, som engang fandt mig der og troede, at jeg sov, kyssede mig og hviskede: Hvem der engang faaer Løfte af Dig! Senere har jeg beredvillig villet give mangen Pige Løfter; men ingen har vist sig saa længselsfuld derefter som Marie, Onkels Stuepige, da hun troede, at jeg sov.

Her i denne Skjænkestue—ha, hvilke Erindringer vaagne hos mig! Ved det brede, lange Egebord har siddet Helte, vel ikke krigerske Helte som Kong Artus’s om det runde Bord, men Fredens Helte, Mænd, som til deres sidste Øieblikke virkede for deres Fædrelands Flor, for dets Industri, Handel og Omsætning, navnlig Brændeviinsomsætningen.

Der henne ved Hjørnet sad Anders Rundhat hiin mindeværdige Aften den 3die Januar 1827 — Anders Rundhat, som ved sin Hat havde bragt sin egen Fader og hans ærlige Navn i Forglemmelse, og som ved sit Ansigt kunde bringe En til paa godt Tyrkisk at troe paa en Forudbestemmelse; thi hvo der saae hans Ansigt, maatte uvilkaarlig sande, at han alt i Modersliv var bestemt til at blive en stor Dranker. Hiin Aften sad Anders Rundhat ved sit Hjørne; han havde væddet med Jens Vognmand og Peter Kneisler, at han kunde drikke to Potter, hver beregnet til 25 Snapse, een Snaps hver Minut, uden at spise Noget dertil. Tabte han, skulde han betale alle 50 Snapse; vandt han, skulde han have drukket dem frit. Der sad han og ligeoverfor ham sad Kneisler med Uhret i Haanden, og ved Siden af ham Jens Vognmand med Kanden og Glasset.

Anders Rundhat drak, og formedelst selve Massen af Snapsene kunde han ikke komme til at blive fuld, ligesom Vandet— jeg beder Dig om Forladelse, Anders Rundhat, at jeg bruger Vandet til en Lignelse om Dig — ligesom Vandet fryser ved 0°, men ved Kunst kan udholde 16° Kulde uden at fryse. Anders Rundhat drak og holdt sig rank og stiv som en Humlestang; endnu da han havde drukket det 50de Glas, sad han ubevægelig, men ak! næsten altfor ubevægelig; thi siden den Tid rørte Anders Rundhat sig aldrig mere. Han var død, død paa Valpladsen, hvor selv Napoleon forgjæves søgte at døe.

Ligeoverfor ham var Christen Tyvelses vante Plads. Christen Tyvelse hed egenlig Christen Nielsen; men han var fra Landsbyen Tyvelse, og deraf bar han Navn som Landseneer. Han havde været Landseneer, men var bleven afskediget paa Grund af en ulyksalig Tilbøielighed. Han kunde nemlig ikke træde ind i et Huus uden at tage Noget med sig, til Erindring; han maatte, han var nødt dertil, det var hans Natur. De to første Gange fik han Fugtel, tredie Gang løb han fra Escadronen, gjennem en tredobbelt Række af Spidsrødder. Men i alle hans nærmere Bekjendtes Øine tabte han Intet derved. Man vidste, det var en Naturfeil, som der kunde raades Bod paa ved blid og god Omgang. Ligesom Grækenlands Guder lode sig forsone ved Opoffrelsen af Iphigenie, saaledes lod nemlig Christen Nielsen Tyvelses Natur sig forsone ved et Offer. Han tog kun een Ting, hver Gang han besøgte et Huus, een Ting, om det end var den største Ubetydelighed. Havde han først puttet een saadan Ting til sig, kunde man tillidsfuldt betroe ham Stormogulens Skatte, han forvanskede dem ikke. I Skjænkestuen, hvor man kj endte ham, lagde man hver Aften et Stykke Skraa saaledes hen, at det maatte falde ham i Øinene; det var Offeret, som sikkrede hele Huset. Først flere Aar efter hørte jeg, at det var gaaet Christen Nielsen Tyvelse galt. Han var traadt ind i Borgemesterens Huus, hvor istedet for et Stykke Skraa en Sølvskee frembød sig som Offer, og, skjøndt derved elleve andre Sølvskeer skaanedes, skaanede Borgemesteren dog ikke Christen Nielsen Tyvelse, men behandlede ham efter alle Lovens Paragrapher for fjerde Gang begaaet Tyveri, som det hedder i Lovsproget. En anden Mærkelighed var der ved Christen Tyvelse: Man havde aldrig seet ham fuld, og han drak aldrig meer end en halv Pot til et Maaltid. Aldrig meer, aldrig mindre. Han pleiede at fortælle, at den første Gang han som Knøs paa 18 Aar drak Brændeviin — ved et Høstgilde, hvor hans Kjæreste havde givet ham Beviser paa Utroskab — drak han paa eengang en halv Pot. Men uagtet denne glimrende Begyndelse bragte han det aldrig videre, ligesom visse Digtere, hvis første Arbeider vare glimrende og lovede særdeles meget, men som aldrig præsterede noget Bedre — deres Natur havde strax udtømt sig.

Havde man aldrig seet Tyvelse fuld, saa havde man derimod aldrig seet Skomager Hansen ædru. Onde Tunger sagde, at han berusede sig, inden han stod op om Morgenen. Dette Rygte syntes ikke aldeles ugrundet, naar man dermed sammenholdt vor Kjelderpiges Forklaring: Om Morgenen Kl. 7 kom altid et af Skomager Hansens Børn og hentede en Pægel; Kl. 7½ kom det igjen i samme Ærinde; atter Kl. 7¾ og endelig KL 8. Lidt efter Kl. 8 hørte Naboerne Mdm. Hansen skrige, saa var Hansen oppe. Men var Hansen end fuld om Morgenen, saa blev han ikke fuldere hele Dagen og Aftenen med, hvormeget han end drak. Han syntes som Vandet i en Thekjedel — om Forladelse, jeg bruger atter Vand til Lignelse — at have sit Kogepunkt, udover hvilket Varmegraden ikke kan komme, hvormeget Ilden end forøges. Aldrig var han falden ned af Stolen, aldrig laa han i Rendestenen, aldrig behøvede han Nogen til at følge sig hjem, uden den troe Stok. Som Borger i Byen holdt han sig for god til at sidde mellem de Andre ved Bordet; han sad lidt afsides paa en Stol; men hver Gang de drak, drak han ogsaa, ligesom ved en Mekanisme, eller ligesom de fine Folk i Charlottenlund dandse paa en afsides Plads, dog efter den samme Musik, som spiller for de gemene Folks Quadrille. Der var Noget ved Hansen, som jeg aldrig kunde blive klog paa. Han mælede aldrig et Ord; sit Glas lod han fylde ved Gebærder. Men, naar han om Aftenen ravede hjem, var der altid om hans mund et forunderligt satirisk Smiil, som om han kun havde indfundet sig for at gjøre Nar af de Andre og forlod Pladsen saare tilfreds med sine Iagttagelser.

Peter Kneisler var Blikkenslagersvend og havde fra Først af tildraget sig min Opmærksomhed ved sin overordenlige Magerhed og gustne Ansigtsfarve. Han var ikke bleg, ikke askegraa, hvilket vilde have gjort ham modbydelig; men han var citronguul, hvorved han kom til at see saa inderlig ynkværdig ud. Han havde Kone og Børn, og for at ernære dem arbeidede han paa egen Haand. Men den rige Blikkenslager Gelstrøm havde anseet det for et Indgreb i sine Rettigheder, havde anlagt Sag og faaet Kneisler dømt i 5 Rbd. Mulct. Da Kneisler ikke kunde betale, blev hans Indbo taget fra ham, han og hans Familie kom i Fattighuset ɔ: fik fri Bolig, men intet videre. Her vedblev Kneisler hemmeligt at arbeide, og det med en Jernflid, fra den lyse Morgen, til det blev mørkt. I Mørkningen, naar han havde været ude og solgt sine Arbeider, kom han ind i Skjænkestuen og kjøbte »en Pægel for at drikke den hjemme til sin Middagsmad«. Lidt efter kom han igjen — Konen havde taget Brændeviinen fra ham og jaget ham ud af Huset; Resten af Daglønnen drak han nu op i Skjænkestuen. Saaledes gik det hver evige Dag. Hver Aften kom han, med Tænderne klapprende i Munden, ind og sagde til Kjelderpigen: Giv mig en Pægel; jeg skal have den til min Middagsmad. Der var noget Uhyggeligt, noget Spøgelseagtigt i disse Ord, da han jo ligesaa godt som vi Andre vidste, at Konen tog Flasken fra ham, saasnart han kom ind af Døren. Naar han saa kom tilbage, lyste hans indsjunkne Øine af Raseri, og han drak af Forbittrelse. Lidt efter lidt blev han oprømt og selskabelig, og han drak for Selskabs Skyld. Saa gav han sig til at synge, blev tør i Halsen og drak da for Tørst, indtil han blev fuld. Saa drak han for at blive ædru igjen; thi stakkels Kneisler havde, naar han var fuld, den fixe Idee, at man kunde drikke sig ædru. Ak, han blev kun mere og mere fuld, ligesom Guldmagerne blive mere og mere fattige.

Der var mange andre, hvis Navne jeg her kunde nævne, lutter sunde, stærke, fuldblodige Folk, Mænd, hvis Kæmpenaturer aldrig kjendte til Forkjølelse, Snue, Hoste, Feber o. desl., som den øvrige Dværgeslægt af Mennesker er plaget med. Den eneste Sygdom, som kjendtes i Kredsen, var Delirium, og desværre! da den begyndte, blev den epidemisk og bortrev Mændene i Masse, som Barselfeberen bortrev Kvinderne paa Kjøbenhavns Fødselstiftelse Anno 1844, eller som Kulden bortrev de franske Krigere Anno 12. Hvor ere de to Rækker af Mænd, der prydede Egebordets Rand? Forgjeves søger mit Øie dem, naar jeg besøger min Onkels Huus. Duunhagede Ynglinge sidde paa Veteranernes Plads, og allerede ved det andet Pægleglas falde de ned eller geraade i Slagsmaal. Nogle faa Levninger findes vel i Invalidehotellerne, jeg mener Fattig- og Arbeidshusene; men ak! de ere kun Skygger af, hvad de engang vare! For tre Aar siden saae jeg Jens Vognmand: Han trak en Trillebør, der tilhørte Fattigvæsenet! Sic transit!

Men Anno 1825—26, i Vinteren efter at jeg havde taget min Examen, da stod min Onkels Skjænkestue i sin Glands, da havde den sit fuldstændige Mandskab af Veteraner.

Det var en af de første Aftener før Juul, da jeg første Gang efter min ankomst betraadte denne »Mindernes Hal«. Onkels Karle sadde ved Nadveren otte i Tallet; ved den øverste Ende af Bordet thronede Anders Rundhat, Kneisler, Tyvelse, Jens Vognmand, Spillemanden fra den nærliggende Landsby samt en Gaardmand, der for faa Aar tilbage havde mistet sin Gaard i en Proces med Herskabet. De havde allerede en Times Tid været samlede efter deres Dagarbeide, og man kunde see det paa dem. Skomager Hansen sad paa sin Stol noget afsides, skraas for Bordenden, altsaa omtrent i samme Stilling til de Øvrige som Carlsvognens syvende Stjerne til de andre sex Stjerner.

De syv »Gjæster« havde ikke deeltaget i denne Demonstration, men formodentlig betragtet den som vedrørende Husets indre Anliggender. Et Øieblik syntes de vel at spidse Øren, som gode Kjøreheste ved en fjern Larm, men fortsatte strax derpaa uden at blive skye deres Forretning.

nil admirari

Gaardmanden blev afbrudt i sin Fortælling, deels ved en vis Tunghed, der kom over ham og nødte ham til at sætte sig, deels ved en Forstyrrelse, som bevirkedes i Stuen. Ind ad Døren kom nemlig en Mand, efter Udseende henved de tredive Aar, klædt i en temmelig luvslidt Frakke og med Hænderne og Ansigtet bedækket med en grønagtig Skorpe, der temmelig bestemt antydede, at han af Profession var Kobbersmed.