Henri Nathansen

Sommernat

Lindhardt og Ringhof

Sommernat

Copyright © 2017 Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

Forsidebillede: Some rights reserved by puyalluplibrary og Annie Spratt, Unsplash

ISBN: 9788711597996

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

I

Ellen Storm traadte ud paa Balkonen. Hun stod nogle Øjeblikke ganske stille med Ansigtet vendt mod Vest, hvor Himlens hvide Skær mødtes med Skovens sorte Ramme. Alt var stille. Kun en Klang af lyse Toner skælvede i Luften, saa fint og fjærnt, som om det var den høje Himmelklokkes Sølv, der ringede den lyse Nat ud over Verden. Halvt skjult bag Forhavens Træer laa Søen som et Stykke Himmel, der havde sænket sig ned over en Lysning i Skoven. Og hele den store Verden, der om Dagen var hende saa fjærn og fremmed, rykkede hende nu saa forunderlig nær og gled ind i hendes Hjærte som gamle Minder om en Verden, hvor hun éngang havde levet i de lyse Nætter.

De lyse Nætter — —

Hvor de Ord dog rummede mange Drømme. Paa bløde Vinger strøg de ind mod hendes Sjæl — de sænked sig saa tyst — bragte Bud om en Tid, hun i sin Ungdom havde elsket, om Tanker og Længsler, hun den Gang havde haft. Hvor det var længe, længe siden! — —

Der laa et Land langt borte. De høje Bakker lukkede alle Lyd ude, og nede ved Fjorden, hvor Landet laa, hørte hun kun Træernes Susen og Fuglenes Sang. Naar hun om Morgenen aabnede sit Vindu, klang det i den lyse Luft, og der laa Sol over Træernes Blade. Og om Aftenen, naar hun stod nede ved Fjorden og saa ud over dens hvide Vande, saa tav Fuglene og Træerne skælvede sagte.

Dérnede blev hun staaende i den lyse Nat — —. Ventede hun nogen — — en Baad, der kom glidende ind imod hende — hvorfra vidste hun ikke ret. Som en hvid Svane kom den ned ad Fjorden, lydløst og stille — og der sad en Mand i Baaden og saa paa hende med dybe, ensomme Øjne. —

Hun smilede let og lod Haanden glide over Panden, som om hun vilde fjærne Tankernes løse Silkespind. Saa vendte hun sig om mod Balkondøren, der stod aaben til en Stue med dæmpet Lys. Og atter lod hun sit Blik svæve ud i Sommernattens bløde Vemod.

Nu gled Baaden ind mod Land. Han steg ud og tog hendes Haand. Hans Øjne var tunge, men der laa et Skær af Ømhed over dem. Ansigtet var ikke ungt — Munden var smuk — — nej, hun huskede dog ikke hans Ansigt, havde maaske heller aldrig sét det i sine Tanker. Kun Øjnene og Mundens fine Linier.

Hun saa’ sig selv, som hun dengang var. Under den hvide Pande, der syntes saa høj, fordi Haaret var strøget op i bløde Bølger, laa to store Øjne. De saa’ frem for sig, som om de søgte og aldrig fandt, og naar hun talte med andre, svævede de altid langt bort ud over dem, hun talte med. Der var et Drag af Tungsind i Mundens Bue, og i Maaden, hvorpaa hun bøjede sit Hoved og rakte sin Haand frem, et Skær af Tilbageholdenhed og indesluttet Alvor.

Naar Vejret en Sommeraften var smukt, gik hun alene bag om Haven og ned langs Stranden til den lille Bys Havn. Kun Trofast fulgte hende. Hun syntes endnu, hun kunde mærke dens vaade Snude, naar hun strakte Haanden ud, og Hunden logrende snusede til den. Saa gik de to sammen ud paa Molen til den hvide Sten, hvor hun plejede at sætte sig. Trofast tog Plads ved hendes Side og stirrede som hun ud mod Solen, der sank. Dér sad hun længe med Albuen mod sit Knæ og Haanden under Kind og lyttede til Dønningernes melankolske Suk i Molens Stene, medens hendes Sjæl gled ind i Stilheden, Freden og Natten, som blaanede frem. Og hendes Tanker fløj ud over Havet langt derhen, hvor Lyset blev blegere og blegere — til hendes Land, hvor hun stod ved Fjorden og hørte Aareslag nærme sig over de lyse Vande. — —

Hun løftede sit Hoved, og et Smil gled over hendes Kind. —

Knud — ja, saa kom han. Da var det, som om den Drømmetaage letted, hvori hun havde levet. Hun undrede sig over, at Himlen var saa blaa, Solen saa blank og Verden saa lys. Hun syntes, hun aandede saa frit, og at Smilet fødtes saa let paa hendes Læbe. Naar hun om Morgenen aabnede sit Vindu, og Solen skinned, strømmed hendes Glæde ud i Sang. Og naar hun om Aftenen stod og saa’ ud i den lyse Stilhed, tænkte hun paa Skæret i hans Øjne og Klangen i hans Stemme — men det stille Land ved Fjorden var forsvundet, og hun længtes ikke efter andet, end at Natten snart vilde svinde og Dagen atter gry.

Hvor Tiden dog var gaaet! Det var otte Aar siden hun saa’ ham første Gang — — saa havde de været gift i fem — — fem Aar. Og nu stod hun herude paa den lille hyggelige Kros Balkon, hvor de var taget ud, for at Knud kunde fuldføre sit første større Arbejde. —

Og i Aften strejfede et Pust af hendes Ungdoms Sommerdrømme hendes Sjæl. Var det Himlen, Søen, Skoven, som vakte den svundne Tid til Live — som et Minde blot om en Tid, der for evig var forbi. Eller laa der endnu derinde i hendes Sjæl en Drøm, hun nu næppe selv forstod, men som hun følte dæmre frem fra en Verden langt, langt inde — som den lyse Nat fra Himmelrandens Fjærne.

Hun smilede atter og rystede paa sit Hoved. Drømme — — Barnedrømme! De var ikke hendes mere. Ikke som dengang hun sad paa Molen med Trofast ved sin Side og ønskede, at den lyse Nats Ensomhed aldrig vilde ende og dens dybe Fred aldrig vilde brydes.

Alt var jo godt, som det var. Hun vidste, at Knud var hendes, at hele hans Liv og alle hans bedste Tanker drejede sig om hende, og at han elskede hende over alt i Verden. Hun kendte alt, hvad der boede i ham. Og hver Glæde, der lyste i hans Blik, hver Skygge af Sorg, der gled over hans Øjne, var hendes i samme Minut, de var hans.

Og han? Havde han ikke alle hendes Tanker og Længsler tidlig og silde, Dag og Nat. — —

Hun følte en svag Smerte, en Tvivl, der gnavede dybt inde og brød sig Vej, skønt hun søgte at holde den tilbage. — Nej — — nej! Der var jo ingen uden ham i hendes Hjærte, og han var den eneste, som nogensinde havde været derinde. — Men hun selv? Havde hun ingen Tanker, som ikke var hans — ingen Længsler, han ikke kendte? Længsler — —? Strænge, han ikke evned at røre, fordi de laa dybere, end hans Haand kunde række — — en Stilhed, han ikke forstod, fordi den for ham kun var en livløs Tomhed — — en stor, stille Nat, hvor kun han og hun hørte hjemme og ingen anden i den vide Verden. Var han derinde, hvor aldrig nogen havde været, og var hans Øjne trængt ind i hendes Hjærtes lyse Nat, hvor al deres Lykke og alle deres Længsler gled ind i hinanden som Jord og Himmel i Natten derude?

Vist saa, vist saa. Det var ham, hun altid havde tænkt paa, og mod ham søgte nu alle hendes Tanker. Maaske havde de Øjne aldrig syntes hende saa glade og den Mund ikke saa let til Smil, men — —

Hun hørte Storm rejse sig inde i Stuen. Et Øjeblik efter kom han frem i Døraabningen. Han stod lidt stille og lod Haanden glide over Panden og Øjnene. Saa sagde han:

Du staar vel ikke herude og forkøler dig, Ellen? Sé her, du — jeg tog dit Sjal med.

Han lagde det om hendes Ryg og Skulder og vedblev:

Her er saa dejligt — synes du ikke? Er du ikke glad over, at vi tog her ud? Jeg arbejder bedre end nogensinde før. Nu er jeg snart igen færdig med et Afsnit, som jeg tror bliver ekstra godt.

Saa, saa — sagde hun smilende, da han gjorde Mine til atter at trække sig tilbage. Nu skal du blive lidt herude.

Hun lagde sin Arm i hans og trykkede den ind mod sit Bryst.

Lille Ellen, hviskede han. Og et Øjeblik efter sagde han stille:

Jeg føler mig saa glad — som om jeg fornemmer, at jeg evner dét, jeg vil. Jeg synes, at Tankerne kommer af sig selv, stiger op fra et Dyb, jeg selv næppe forstaar, og ligger som klare gennemsigtige Bobler for mine Øjne. Og inden de har faaet Tid til at briste og vejres bort, har jeg tegnet dem ned og gjort dem til mine for stedse. Du skal sé — dén Maade, hvorpaa jeg har anlagt min Bog, vil nok kunne staa for Kritik og vække Opmærksomhed. Jeg tror, jeg har naaet Bunden — synes at jeg føler den under mine Fødder. Det er saa klart altsammen og belyser Tidens litterære Strømninger saa godt. Du kan tro, den vil nok slaa til Lyd for mig og hjælpe mig frem, saa at jeg bliver regnet med, naar Docentpladsen bliver vakant. Tror du ikke?

Hun nikkede taust og saa smilende op til ham.

Og saa dig, Ellen — fortsatte han — min egen kæreste — —. Naar det kommer til Stykket, er det vel Tankerne om dig, der kalder alle de andre frem for Dagens Lys. Alt er blevet som jeg éngang tænkte mig det. Sommetider kan jeg ikke andet end undre mig over, at virkelig al den Lykke er min.

Han holdt et Øjeblik inde. Saa sagde han:

Blot ikke Livet var saa kort.

Det kan blive langt.

Men aldrig langt nok.

Det véd man ikke, Knud.

Jeg véd det.

Tror du da ikke, Livet kan bringe andet end Glæde?

De tav en Stund. Saa sagde han:

Det vil vi sletikke tænke paa. Nu er det jo lyst, og hvorfor skulde det blive anderledes?

Engang skal jo alting dø, Knud.

Javist — — éngang — den Tid, den Sorg. Man kommer til at fryse, naar man tænker paa, at alt engang er forbi — — du og jeg og vort skønne Liv. Og herude i den lyse Nat staar saa andre — —

Han tog hendes Haand og saa alvorlig frem for sig. Saa løftede han sit Hoved med et Kast, og idet Smilet atter brød frem i hans Øjne sagde han:

Derfor er det ogsaa bedst, at jeg kommer ind igen for at faa min Bog ekspederet, forinden det er for sént. Aa — det har ingen Nød! Det skal nok gaa os godt — — jeg er født under en heldig Stjærne.

Han klappede hendes Kind og vedblev:

Du fryser vel ikke, Ellen. Er her ikke for koldt for dig? Du véd, at du skal være forsigtig. Vi vil ingen Hoste have herude.

Her er jo saa mildt og stille, Knud.

Ja men du véd nok, at Duggen falder, og at jeg lovede Doktor Ring at passe godt paa dig.

Man skal aldrig love mere, end man kan holde.

Ja, ja — smilede han — saa bliv lidt herude. Du passer saa godt her. Lad mig sé — jo den lyse Nat kan godt være dig bekendt. — — Ellen, hvor vi har det rart, vi to. Og tænk dig — saadan kan vi maaske altid have det. Hver Sommer, hver Dag sammen, saalænge Livet varer. Hvor Livet kan være lyst! Det er, som om der var en Sol inden i mig.

Han bøjede hendes Hoved hen mod sin Mund og hviskede:

Min Sol — — mit Liv.

Knud — sagde hun sagte.

De stod nogle Øjeblikke tause og saa ud i Natten. Han havde løftet sit Hoved og saa med et lykkeligt Smil op mod den høje Himmel. Hun havde lænet sit Hoved mod hans Skulder og lod sit Blik svæve ud over Søen og de stille Skove.

Saa — sagde han, idet han trak sin Arm til sig — nu gaar jeg ind og gør mig færdig. Du kommer vel snart?

Han trak Sjalet tættere sammen om hendes Skulder, kyssede hendes Kind og gik nynnende ind. — —

Hvor han var glad, og hvor hans Øjne straalede af Lykke! Hvad var hendes Ungdoms taagede Drømme mod ham, der gav hende sin Sjæls dybeste Ømhed og rigeste Tanker? Ham var det — kun ham! Hun følte det inde i sit Bryst — der laa som en klar Himmel — et lyst Smil derinde. Og hendes Tanker varmed sig i det lyse Smil og smiled igen. Ja — Dagen og Natten var lys — Livet var lyst. Dets brusende Lykke bølged jo i hendes Hjærte, og den høje Himmel blaaned derover saa langt Øjet rakte.

Hun hævede uvilkaarligt sine Arme og lagde Hænderne paa sit Bryst, idet hun i dybe Drag aandede Nattens lune Luft. — —

Da hørte hun en Dør blive aabnet nedenunder. En Stemme spurgte, og en af Kroens Piger svarede. Saa lød den dybe Stemme igen — den gled saa sælsomt ind i Natten — ind i hendes Sind — saa blødt, saa gammelkendt — — nej, hun kendte den jo ikke — syntes blot — —

Hun gik lidt frem paa Balkonen. Nede i Haven stod en Mand med Ryggen vendt mod hende. En fremmed, der var kommen med den sidste Vogn — —?

Han stod nogle Øjeblikke stille og saa ud mod Himlen i Vest. Saa gik han langsomt ned gennem Haven.

Der gled noget tyst og blødt forbi — — som et Minde. — Det klang saa længselsfuldt i Natten. Træerne skælvede — ellers var alt stille. Det sang sig ind i hendes Sind — den dybe vemodige Stemme og Nattens skælvende Stilhed. Og atter blaaned hendes Ungdomsland frem, og Minde paa Minde strømmede ind over hendes Sjæl.

En Baad gled ud paa Søen. Aareslagene lød over mod hende, som om de nærmede sig. — — Hvorfor syntes hun med ét, at hun og den fremmede derude lignede hinanden — ene i den store, stille Nat. — — —

Hun stod og vented ved Fjorden i den lyse Nat. Saa skimtede hun en Baad — som en Svane — — og han, der sad i Baaden, saa’ hen mod hende med blide, tungsindige Øjne. Han nærmed sig — Baaden gled lydløst ind mod Bredden, og hendes Øjenlaag lukkede sig langsomt over Drømmenes skønne Verden. — —

Hun skælvede let, aabnede sine Øjne og trak Vejret dybt og tungt.

Der var saa vemodigt — saa ensomt i hendes Hjærte — — som om Natten derude sænkede sig over hendes Sjæl. — —

Saa vendte hun sig om og gik ind.

II

Ove Winge løftede sine Øjne fra Brevet, han var i Færd med at skrive.

Gennem Lysthusets Bladhang saa’ han Plænens friske Græs skinne i det stærke Eftermiddagslys, og et Par Rosenbuske stod og lod Solen bage helt ned i Blomsternes kølige Kroner. Saa gled hans Blik fra Kromurens blændende hvide Flade ind i Havestuen, hvor kun et Messingfyrfad lyste, ramt af en Solstraale, der havde listet sig ind gennem en Sprække i de nedrullede Persienner.

Ude i Gaarden ramlede et Par langsomme Træsko over Stenbroen. Lyden af en Spand — en Pumpes hivende Slag — atter et Par Træsko og alt blev stille. Saa raslede pludselig en Fugl omkring mellem Løvet over hans Hoved og fløj bort. En Flue svirrede forbi hans Øre; han hørte den fine Lydtraad spinde sig tyndere og tyndere, indtil den sang sig ind i Sommerens evigt nynnende Stilhed.

Han lænede sig tilbage mod Bænkens Rygstød og lod Øjenlaagene sænke sig over Øjnene, der var trætte af Sol og Varme. Saa stille — —. Som om det var Søndag. Hvad Dag var det i Grunden? Han smilte — — det var jo Søndag hver Dag herude. — —

Det var kun otte Dage siden, han var kommen, og han syntes allerede, han havde været der saa længe. Som om han i lange Tider havde været vant til at blive vækket om Morgenen af Mælkespandenes Raslen i Køkkenet under hans Værelse, og som om han mange mange Dage, naar han aabnede sit Vindu, havde sét Morgensolen skinne paa Staldlængen og paa den store Gaardhund, der laa udenfor sit Hus med udstrakte Ben og døsede.

Kun otte Dage — —

Naar han saa kom ned i Havestuen, stod Kaffebordet dækket, hvidt og urørt. Han var altid den første, og han var altid færdig, inden nogen af Kroens andre Gæster viste sig. Saa gik han sig en rask Morgentur ind gennem Søvangs Hegn, hvor Løvet hang lavt, og hvor Fuglesangen klang saa lyst, over gennem Hjortskov, hvor der var saa højt til Loftet, at Fuglesangen blev helt borte langt oppe i de ranke Stammers Kroner. Derinde gik han ene omkring, snart mod Øst og snart mod Vest. Hvor han kom hen, var der morgenfrisk og morgenstille. Han hørte kun sine egne Skridt over Løvet. Og det var ham, som om han vandred fjærnt fra andre — ene i sine tause Morgenskove.

Ene! Langt borte fra alt andet og alle andre. Han følte sig saa vel til Mode, naar han strejfede omkring, dybere og dybere ind, snart med Blikket svævende frit mellem Stammernes uendelige Geledder, og snart med Øjnene sænkede mod Skovbundens brogede Tæppe. Saa strøg hans Tanker omkring i Skovens og hans Sinds store Ensomhed, og han følte, at han var hjemme derinde, hvor den sagte Brusen over hans Hoved gjorde Stilheden mere dyb og sælsom.

Ensom — —. Lige siden den Dag for mange Aar tilbage, da hans Søster var kommen ind til ham, havde ladet sin Haand glide henover hans Haar og kysset ham paa Panden — —. Fra den Dag havde han følt Ensomhedens sørgmodige Stilhed i sit Hjærte. Faderen var fundet død inde i det dystre Kontor med de mørke Egetræs Møbler. Og alt blev pludselig stille og dødt i hele det store Hus.

Saa kom de tunge Graavejrsdage, da de fik at vide, at det rige Hjem var fattigt, at Faderen havde spekuleret sig Formue, Ære, Livet fra — skudt sig, ødelagt andre og sat sine Børns Lykke, Fremtid og Livsmod paa Spil. Alt — alt! Fremmede Folk rykkede ind i deres Hjem med Papirer og Protokoller, Gardinerne blev taget ned, Møblerne stillet sammen, stablet op og kørt bort. Og den allersidste Dag, da han og Søsteren stod inde i den tomme Stue med hinanden i Haanden og saa gik ud ad den store, hvælvede Port til Alvoren, Arbejdet og Livet — —.

Hun fik en Plads som Kassererske i en Forretning, og han blev af et af Familiens Medlemmer hjulpen, indtil han blev Student. Saa kom han ind paa et Kollegium, fik Timer, læste og underviste. Og Livet gik sin Gang, saa graat, saa tungt og saa trist.

Han og Søsteren havde trukket sig tilbage fra alle og levede deres Liv for sig selv. Ud paa Aftenen gik han som oftest hen til hende, og de sad saa sammen i hendes lille Stue, hvor de gamle Møbler fra hendes Ungpigedage, det eneste, de havde faaet med fra deres Hjem, stod, som de dengang havde staaet.

Astrid — —. Ogsaa hun kunde have haft godt af at komme lidt herud, hvor Luften var saa let og Himlen saa lys. Han havde slaaet paa det og tilbudt at bekoste Rejsen; men hun havde blot rystet paa sit Hoved og sagt, at hun ikke trængte dertil, og at hun heller ikke kunde bede sig fri.

Nu sad hun vel derinde i den snævre Baas i den varme, skumle Sidegade. — — De brune Øjne, der ligesom trak sig tilbage fra alt, hvad de saa’ og ind i sig selv — — den stolte Mund med de faste Linier og det mørke Haar, der saa smaat begyndte at graane. —

Stakkels Astrid.

Hvor hun havde baaret alt! Kun mere og mere stille. Lige fra Moderens tidlige Død, da hun som ganske ung under hans Opvækst havde taget Ledelsen af det store Hus i sin Haand og indtil nu, da hun sad lænket fra Morgen til Aften og aldrig lod en Klage komme over sine Læber. Hun kunde undertiden, naar hun var kommen hjem efter en anstrængende Dag, være usædvanlig indesluttet og taus. Saa kunde hun sidde længe og stirre frem for sig, som om hun saa en Strøm af brudte Haab og svundne Drømme glide forbi sit Blik. Men spurgte han hende, om hun var træt og bedrøvet, saa løftede hun hurtig sit Hoved — der fløj en Sky over den hvide Pande — saa lyste et Smil over Øjnenes Vemod, og hun sagde:

Vi to holder jo sammen — ikke Ove? —

Hvor Livet dog var haardt — haardt mod nogle, blidt mod andre. I sit uberegnelige Lune stødte det ned og hævede i Vejret. Og Klagerne fra dem, der léd, steg op mod Himlen og blev borte som Røg i det lyse blaa. Dén fik Sundhed, Rigdom, Lykke. Dén fik Sygdom, Fattigdom, Sorg. Ingen Lov og ingen Ret! For nogle var Livet givet fra den første Dag, de kom til Verden, andre tog det i Kraft af den stærkeres Magt, slog ned, kastede tilside og brød sig Vej. Og de, hvis Kræfter var ringe, og som stod ene midt i Mylret og Kampen — de blev tilbage, trætte og modløse, og hørte kun Livets Larm og Brusen koge som Havets evige Bølgebrøl i det Fjærne.

Hvad hjalp Ens Tanker, Længsler og Sorger! Hvad hjalp dét, man følte af godt og skønt! Det laa jo derinde, hvor ingen saa’ det, ingen hørte det. Og søgte saa Ens Tanker og Længsler ud til det larmende Menneskehav — saa sank de ned og gled bort — som Taarer i Havet derude.

Der ulmede i hans Bryst et stille Had mod Menneskene, Verden og Livets evige Uret. Han saa’ sit og Søsterens Liv for sit Blik. De sad dèr forladte, som om nogen havde glemt dem i en Krog af Livet, hvorfra Solen var gaaet bort for ikke mere at vende tilbage. Deres Dage vilde gaa i en klam Efteraarstaage. Deres Ungdoms Haab og Drømme vilde dale trætte og visne mod den mørke Jord, og naar Aftenen kom, vilde dens Skygger sænke sig over Ensomheden i deres Sjæle.

Han aabnede sine Øjne og stirrede ud i Havens lyse Sol. Over hans Mund laa en bitter Trods og i hans Blik en stille Smærte.

Saa faldt hans Tanker paa de Dage, han havde tilbragt derude i den lille afsides liggende Kro, som han havde faaet kær, fordi der altid var saa lyst og stille. Der var kun faa Mennesker, og de, der var, holdt sig for sig selv. Kun ved Maaltiderne faldt der enkelte spredte Sætninger mellem flere. Ellers var det to og to — Moder og Datter — Mand og Hustru — — to og to —

Kun han var ene.

Nu og da havde han talt med Dr. Storm, og han kunde mærke, at Storm gærne indlod sig i Samtale med ham — altid venlig og smilende. De havde nogle Gange gaaet en Tur sammen, og Storm havde talt om sit Arbejde, sit Liv og sin Fremtid. Hans Blik var altid lyst, og hans Tale havde altid et Skær af Sol over sig. Som oftest talte han om sig selv og sine Planer. Livet var for ham et Sted, hvor man kunde haabe, naa og nyde alt. Og hans Tanker boltrede sig som Sommerfugle i Solen.

Han syntes godt om Storm, fordi han altid havde et venligt Ord tilovers og mente alle det saa godt. Kom Winge nu og da med et Ord, der lød som en Klage, udtalte han nu og da en Tanke, der trak en sort Skygge efter sig, saa saa’ Storm paa ham med sine blanke Øjne og talte sig varm i sit eget Sinds Solskin. Storm gik ud fra, at alle burde og kunde se paa Livet som han, og at alle havde deres Lykke, hvad enten den saa maatte juble ud eller sang stille derinde. Han vidste, at Livet havde sin Alvor, men Livets Alvor var for ham dyb og kølig, aldrig kold og mørk. Han vidste, at Solen kastede Skygger, men han følte dem ikke — hans Øjne gled hen over dem — saa’ dem tilslut slet ikke for al det Solskin, der lyste paa hans Vej, klarere og klarere, efterhaanden som han gik frem gennem Livets sommerlige Lykke. —

Han havde ogsaa talt nogle Gange med Fru Storm. Det var, som om hun altid sad eller stod langt borte. Og dog var hendes Øjnes Skær og hendes Stemmes Klang ham saa forunderlig nær. Han syntes altid, at han følte noget i sit Sind smælte — glide som milde Bølger ind i en sælsom Fred, naar hun talte. Og naar hun kom ned mod ham gennem Havens Gange, syntes han, at Fuglesangen lød svagere, og at Solens Lys blev ligesom mere dæmpet.

Han stirrede hen mod Havestuens Dør. Og det var ham, som om hans Tanker fløj paa lyse Vinger gennem hans Sind. —

Saa rejste han sig hurtigt og aabnede Øjnene vidt, som om han vilde trænge igennem en Taage, der blændede hans Blik. Han foldede Brevet sammen, lagde det i sin Tegnebog og gik langsomt ud af Haven.

Hvor alt var skønt ude over det stille Land, og hvor Livet maatte være let for dem, der levede i Lyset. Dèr laa Himlen vidt og bredt, og ingen Gade og ingen høje Stenmure skar den i Stumper og Strimler. Solen skinnede paa Vejen, hvor han gik og langt ude over Skovens bløde Bølger, alle Lyd var fjærne — ingen Slag mod Gadens haarde Sten og ingen Slæben af evigt vandrende Fødder.

Og saa ensomt — —. Her kunde man rolig løfte sit Hoved — man mødte intet Menneske, der kunde hilse, stanse, spørge og tale om Ting, der var En ligegyldige og indholdsløse. Her kunde hans Tanker gaa uforstyrret ad de videste Veje og vende trygt tilbage — som Fugle, der fløj ud over Land og Skove og hjem igen til deres skjulte Rede.

Hvor Øjet hvilede i de store befriende Liniers evige Bølgen, og hvor Sindet smæltede ind i Luftens milde Strømme. Der blev ligesom varmere og blødere i hans Bryst. Smilede ikke alt til ham som til alle andre — hver Blomst — hvert Træ — alt!

Det laa saa fjærnt, det Liv, han nys havde forladt. Langt langt ovre bag Skoven i en Taage af Dunst og Røg — —.

Han hadede den store By derinde, hvor Menneskene havde ladet ham føle den Hjælp, der blev ydet ham, som en ydmygende Almisse, for hvilken han skyldte Tak og Underdanighed. Dér hvor han havde maattet gaa omkring fra Skole til Skole og tigge om Arbejde, Mad og Drikke, hvor han havde maattet tie til de Forhaanelser, Bebrejdelser og Formaninger, hans nærmeste Slægt havde ladet ham høre for Faderens Brøde, og hvor hans Hjærte var frosset under de kolde Blik, han mødte hos dem, der før havde staaet Hjemmet nær og var gaaet ud og ind som gode Venner.

sig selv

Og dog var det tit, som om han følte en Længsel efter noget derude — et Sted, hvor der var lyst og aabent, en Plads, hvor han kunde hvile ud, saa at alle hans Sinds trætte Tanker kunde vaagne friske og sunde og røre deres Vinger i Livets lyse Dag. Der klang jo i hans Bryst saa mange Toner — der var saa megen Lykke i Verden — —. Ogsaa for ham kunde der vel gives et Sted, hvor han fandt Fred og følte sig hjemme.

Tit kunde han sidde hjemme i sin Stue ved Vinduet, mens Skumringen faldt. Han hørte Skridt gaa forbi — Mennesker, der talte og lo. De gik hjem, hver til sit. De længtes hjem, ventedes hjem — ventedes hjem — —.

Og han sad dèr, mens Aftenens Skygger sænkede sig. Paa Gaden blev der mere og mere stille. Alle gik forbi hans Dør, Ovre paa den anden Side rullede de ned og tændte Lys. I et Værelse oven over hans blev der spillet paa Klaver — han hørte en Klokke ringe — en Dør blev lukket op og smækket i.