Frederik Paludan-Müller

Ungdomskilden

En Fortælling

ved

Helge Kjærgaard

Lindhardt og Ringhof

Ungdomskilden

Copyright © 2017 Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

Forsidebillede: Shutterstock

ISBN: 9788711610152

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

Gib meine Jugend mir zurück!

»Giv mig min Ungdoms Tid tilbage!« udbryder »Digteren« i »Forspil paa Theatret« i Goethe’s »Faust« (da. Overs. v. P. Hansen), —- og disse hans Ord, hans Ønske, ja Krav genlyder fra alle Steder og Tider, hvor og hvori Mennesker har færdedes paa denne syndige Jord. Hos selv det sundeste og lykkeligste Menneske — og ikke mindst hos ham — dukker »paa Midten af vor Bane gennem Livet« eller naar Ungdomskraften begynder at svinde, og alt »gaar ned ad Bakke«, det Ønske op: »Giv mig min Ungdoms Tid igen!« eller i Formen: »Giv mig en ny Ungdom! Jeg vil ikke ældes. Jeg vil vedblive at kunne nyde, ja og at kunne yde; der er saa meget — og saa meget godt, vel at mærke — jeg endnu gerne vil udrette.« Det er ikke kun Forlængelse af Livet, der ønskes — her tror man nok, at Nytids Videnskab kan gøre en Del — nej, Ønsket er: Ungdom igen, helst i og med den vundne Erfaring og Klogskab. Men Tiden og Naturen er, hvad man kalder »ubarmhjertige«, — thi at Ønskets Opfyldelse vilde være et Gode, en Lykke, herpaa tvivles ikke …

Ældgammel er hos Folkeslagene Jorden over — i Mytologi, Sagn, Eventyr — Troen paa visse Foryngelses-Midler, saasom Træer, Frugter, Vin og navnlig Vand, i Brønde eller Kilder. Saaledes i Indien, Persien, Babylon, Æthiopien, Hellas, Rom, Malaya, paa Hawaii og Sandwichøerne, hos Jøderne og Magyarerne, i germansk Mytologi (Hulda’s Brønd) og i Nordisk (Urd’s Brønd under Træet Ygdrasil; Yduns Æbler). Særlig haardnakket fastholdes Drøm og Paastand om Eksistensen af en »Ungdomskilde«; denne skal allerede være søgt af Alexander den Store under hans Tog mod Indien, og op igennem Middelalderen søgte man vedvarende Kilden mod Øst (Mandevilles Rejseberetning). Paa Opdagelsernes Tid vendes imidlertid Blikket mod Vest, og i Aaret 1512 sattes rentud en Ekspedition i Gang for at finde Kilden. Lederen var Juan Ponce de Leon; en Beretning om Togtet gaves af Antonio Herrera y Tordevillas; hans Værk om Spaniernes Erobringer kom i fire Foliobind i Aarene 1601—15 og blev oversat til Engelsk og Fransk. Ungdomskilden skulde efter de indtil da kendte Indianeres Udsagn være at finde paa Øen Bemini; andre mente, det var en Flod i Florida. Man fandt ingen Kilde, men opdagede ved samme Lejlighed Florida. Senere søgte mange andre forgæves.

Frederik Paludan-Muller (1809—76) har til sin Prosadigtning »Ungdomskilden, der udkom i Maj 1865, maaske hentet noget fra Bøger om det gamle Indien, som han studerede under Udarbejdelsen af »Kalanus«, og som ogsaa omtalte Alexanders Søgen, og han har ganske aabenbart hentet Personnavne og en Del af den ydre Handling fra Herreras historiske Værk; men Tilknytningen synes ganske løs og uden større Betydning. Af Vægt er derimod »Ungdomskilden«s Stilling i Forhold til den store Række af Verdenslitteraturens Værker, der behandler Foryngelses-Motivet, deriblandt de mange Faust-Behandlinger, forrest selvsagt Goethe’s »Faust«, hvor Helten forynges gennem Mephistos Hexekunster — for at kunne opnaa den store Oplevelsesrigdom og derpaa gøre sin human-velsignelsesrige Indsats (og til sidst frelses, delvis for sine Fortjenesters Skyld). Men — og dette er det afgørende, det nye og rystende —: hvor Faust og Litteraturens andre foryngede Helte ikke lader Tvivl tilbage om Foryngelsens handlingsdrivende og derhos positive Karakter (Lykke, Indsats), er hos Paludan-Müller alt vendt paa Hovedet, i et ganske modsat Syn: Foryngelsens Lykke faar negativt Fortegn; det ved »Trolddom« gennemførte Oprør mod Naturen og Guds Verdensorden medfører Konflikter, der kun — og det til allersidst — kan løses gennem bitter Erkendelse af Disharmoni og Hjemløshed og den derpaa følgende faste Vilje til Soning af Skyld gennem fortsat Liv i Ensomhed, i Betragtning, i Bøn og i Haab og endelig gennem Døden, der er Haabets Opfyldelse og fører til Harmonien: evig Ungdom for Sjæl og Legeme, Personlighedens Uforgængelighed. Denne enestaaende og fomemt-overlegne Belysning af et almenmenneskeligt Problem bunder dybt i Digterens personlige Oplevelser, Kampe, Nederlag og Sejre, i hans »Dommedag over sig selv«. »Ungdomskilden« er den smerteligt vundne, men dybt befriende, Erkendelses Drama.

Ogsaa i Opbygningen, i Kompositionen og i Situationerne er »Ungdomskilden« et Drama (ufatteligt, at den ikke forlængst er opdaget af Teater eller Film, da den jo dog er oversat til: Svensk, Engelsk, Tysk og Fransk). I sin ydre Form et allegorisk Eventyr i let og enkel, fornem Prosa, der røber den formsikre Poet, som forhen skabte sine Mesterværker i bunden Stil i Lyrikken og Dramaet — er »Ungdomskilden« dog opbygget, komponeret som et 5 Akts Drama (eller, om man vil, et 3 Akts med et Forspil og et Efterspil) —:

Paa Opdagelsernes Tid. En ældre Bidder, Diego de Herrera, lever tilbagetrukket med Hustru og voksne Børn i Spanien. Han har bag sig et oplevelsesrigt og berømmeligt Liv, fyldt af Eventyr, Handlinger og Bedrifter. Men han er en »Drømmer«: kan ikke falde til Ro, hans Sind er stadig vendt »udad«, han vil fortsat spille ung og bryder derfor med samt sin Familie op til den nye Verden, til San Domingo (1); — derfra drager han med Ekspeditionen til Bemini, finder alene Kilden og forynges legemligt; men — tilbagevendt til Menneskers Samfund støder han omgaaende paa Vanskeligheder, først ved Samværet med Unge og Gamle og med Børn og Hustru, denne forkaster Foryngelsesunderet som Trolddom; han fængsles af Inkvisitionen, men befries ved sin gamle Ven, Ponce de Leon’s Hjælp; forlader nu resolut Hjem og Familie og alt for at begynde et nyt Liv (2); — han drager til Fastlandet for, tilsluttet den store Cortez, at udføre Bedrifter og vinde Hæder; ræsonnerer: har han end mistet meget, »Endnu har jeg dog mig selv, endnu det vinkende Haab, det trøstige Mod, min vundne Indsigt, min kraftige Arm og dertil min gjenfundne Ungdom«, ja, »forynget i Kraft og gammel af Erfaring, hvad vilde han nu ikke kunne udrette i Verden!« Men her, i Daadens Verden, gør Dobbeltheden i ham sig særligt gældende, hans Ungdom og hans Indsigt kan ikke forliges; han fængsles for Insubordination, men befries af sin Foresattes Datter, Dorothea, der har forelsket sig i ham; de flygter sammen, og igen frembyder sig Mulighed for et nyt Liv (3); — til de Ulykker, som hidtil har hjemsøgt Diego de Herrera, og som overvejende skyldtes ham selv, den Splittethed i ham, der i afgørende Øjeblikke hæmmede Handlekraften — kommer nu, som Klimax, den rent personlige, individuelle, Lykkes Forlis: just som Dorothea og han vil knytte deres Skæbner sammen, brister alt for dem; hans Fortid træder imellem, hans Beslutning lammes, og i samme Nu ser hun i hans Øjne den Gamle. Han indser sin Spaltnings Karakter: »Ynglingen og Oldingen boede med samme Liv i hans Indre, og kun af deres modsatte Drifter, Tilbøjeligheder, Tanker og Stemninger, lod hans Sjælstilstand sig forklare … saa længe han holdt sig rolig og passiv, mærkede han intet — men hver Gang han tog sig sammen til virkelig Beslutning, traadte Spaltningen frem: Striden i Villie og Følelse, der bevirkede en pludselig Tilintetgjørelse af Handlekraften, en aandelig og legemlig Afmagt«. Han sender Dorothea med et Brev og med de af ham vundne Rigdomme til Familien i San Domingo; selv forsager han Verden (4); — paa et Fjeld ved Panamatangen henlever han fra nu af sit Liv som Eneboer for at sone sin Daarskab; først, da han har naaet sin anden Alderdom, er hans Personlighed i Harmoni. Han har i alle disse Aar ikke været uvirksom; paa Fjeldet har han oprejst store, kunstfærdige Stenpyramider (jfr. Tanken i »Abels Død« om Kunsten som Trøsteren, samt: »Kunsten kom med Døden ind i Livet«); afgørende er dog hans vundne Erkendelse: »… oplod sig meer og meer hans Tanke for Skaberens Hensigt med den omskiftelige Verden og med den for Skabningen indstiftede Orden. Ikke blot erkjendte han nu det Gode, men det Skjønne i Tidens Former, i Ungdom og Alderdom, i Vækst og Udvikling, i Blomstring og Henvisnen; men i sit eget Indre gjenfandt han i Haab og Erindring de samme vekslende Livsformer, den samme Viisdoms Love. Saaledes førtes hans Aand gjennem Tidens skiftende Fænomener ind i det Uforanderlige og Evige«. Da han dør, er det med et Smil og grebet af en uendelig Længsel efter »den evige Ungdom, hvori Sjæl og Legeme have lige Deel«.

Ved Siden af Diegos stadige Fremmedhed over for Medmenneskene (Soldaterne, Familien, Dorothea) er Tragediens Højdepunkter de tre Steder, hvor Disharmonien i Vilje og Væsen hæmmer Daaden: Under Kampen ved Dæmningen, ved Mexico-Autodaféen, Kærlighedsscenen efter Flugten; de fremkalder Omslaget: Skyldfølelsen, Indsigten, Erkendelsen, Soningen og Dødslængselen. »Ungdomskilden«s Problem er tidløst og almenmenneskeligt: det aldrende Menneskes; men for Digteren selv var det ikke kun et tidsbestemt og tidsbegrænset, et Livsafsnit — det var hele hans Livs Problem.

Fra den tidligste og saare oplevelsesrige Ungdomstid, fra de første Digtes og »Dandserinden«s Tid (1833) havde han været paa een Gang ung og gammel og følt den indre Duel mellem fyrig Leve- og Virkelyst og moden, skeptisk, ja verdensfjendsk Eneboer-Alderdom med Død som Forløsning for Øje; jfr. saaledes Digtene: »Gjensyn«, »Dandsemusik«, »En Sommernat«, det meget dybsindige, mærkelige »En Drøm« og »Perlen« (hvor Valget er truffet); i »Dandserinden« siges om Mennesket: »Hans Maal er Døden — Blendværk al hans Lykke«, i »Venus« (1841) siges om Endymion: »Vid, denne Ynglings Lykke bor i Døden«; Adam Homos virkelige, ægte Liv begynder efter Døden, i Purgatoriet; Tithon, Kalanus og Ahasverus vælger sig Døden; i »Luftskipperen og Atheisten« (1852) haanes det verdsligt-irreligiøse Individ: »Denne Reie, der uden Gud vil vandre sine Veie« og i »Paradiset« (1861) siger Michael til Lucifer: »Hvor kan du laste Døden? Du, som veed, / af hvilke hellige og høie Grunde / Gud, midt i Evigheden, skabte Verden / forgjængelig og under Tidens Lov?«, og Gabriel siger om Mennesket og dets Straf: »Ej Mennesket udryddes skal, men kjende / som Livets Foraar skal han Livets Høst«. Inden for Paludan-Müllers Produktion betegner »Ungdomskilden« derfor ikke noget Omslag, noget »nyt«; den er et Koncentrat, en Essens. — I en vis Afmagt over for, men først og sidst ud fra en dyb Afsmag for det pulserende, voldsomme ydre, jordiske Livs Ubestandighed, Forfængelighed og Forgængelighed havde Paludan-Müller — allerede fra Ungdommen og i forstærket Grad efter Sygdommen (1837) og i Ægteskabet med den aandsbeslægtede, dybt religiøse Fru Charite — i Kamp for Personlighedens Harmoni og Sjælens Ro og Frelse vendt sig fra Verden og i Forsagen og Betragtning, Haab, Tro og Bøn med fast Vilje næret Længslen efter Hvilen, Døden, Forløsningen, den ægte, uforanderlige, evige Ungdom. Jordelivets positive Værdier forkastede den modne Mand aldrig; Synet herpaa er velvilligt-ironisk i den kloge, billedrige, kalejdoskopiske, underholdende, men oftest undervurderede eller misforstaaede Prosaroman »Ivar Lykkes Historie« (1-3, 1866-69-73); men ogsaa her siges det: »Døden er Livets mægtigste Vinge«, og i det sidste Digt (1874) siger Adonis: »Altid Nydelsen og Døden / i mit Jordliv fulgtes ad«.

At det jordiske Liv vel kan have sine rige Nu’er, men at det kun har virkelig Værdi som Forberedelse til det næste Liv, det egentlige, det evige, det vidste Frederik Paludan- Müller, og det sagde han atter og atter i sin store Idé-Digtning, uforandret stærkt fra Ungdom til Død (jfr. Slutreplikken i »Ivar Lykkes Historie«; — om »Alderdomsværker« i banal Forstand er der slet ikke Tale).

Om Frederik Paludan-Müller siger Johannes Jørgensen i et Digt (i »Af det Dybe«): »Alt er forgængeligt — Rigdom og Elskov og Ære! / Bedre er Dødsrigets Fred end i Verden at være. / Venus, din Varme / glemmes saa dybt i Persefones kølige Arme«, og paa »Adam Homo«s Digter passer tilfulde Ordene i Valdemar Rørdam’s skønne Digt »Bryggerslængen« (i »Den gamle Præstegaard«):

»Men hvo der, skønt han lever, tør elske Døden,

han, og kun han, skal kende sit Væsens Kerne.

Han skal, imens han gløder, beherske Gløden,

og løfte af sin Aske en evig Stjerne«.

Paludan-Müller selv kunde lade sin hele Livsholdning udtale af en anden »Eneboer« (i 8. Bog af »Adam Homo«):

»Fuldt var mit Liv, mig Jorden kjær,

thi Himlen altid var mig nær«.

Anm.

Bortset fra et Par mindre Rettelser (og Brugen af Antikva) er i nærværende Udgave »Ungdomskilden«s Originaltekst (1865) gengivet uforandret; der er saaledes ikke foretaget Ændringer i Digterens Ortografi og meget særprægede Tegnsætning.

Helge Kjærgaard.

Det var i de store Opdagelsers Tid. Den Vei, Columbus først havde betegnet, og paa hvilken en ny Verden ligesom var fremdraget af Havets Skjød, til Forbauselse for alle Datidens Vise og til Henrykkelse for alle Daarer: denne Vei var siden bleven fulgt af mange tappre og modige Mænd, og hver Dag hørte man om nye Opdagelser af Landskaber og Øer, af forhen useete Dyr og Planter, af uhyre Skove, af skyhøie Bjerge, af Floder svulmende som Havet, af nye Stjerner og Stjernebilleder, der her fremstraalede med ukjendt Glands; thi endog Naturen syntes i denne nye Verden at være bleven en anden. Lægger man hertil de mange Rygter og Beretninger om vidunderlige Folkefærd, om et Amazon-Rige, om et fundet Eldorado, der ved reisende Lykkeriddere bragtes til Europa, saa forstaaer man, hvordan i Europa alle Tanker fyldtes med Billeder af en overvættes Herlighed, alle Samtaler i den gamle Verden dreiede sig om Tilstanden i den nye, og alle Ønsker og Forhaabninger toge samme Løb som Solen, fra Øst til Vest, til Kysterne af det fjerne Guldland og Vidunderland.

Som første Mand i Land, og hilsende den nye Verden, svang Don Diego triumferende Hatten, hvorpaa han førte sin Hustru tilligemed de to hulde Døttre fra Borde, og i Følgeskab med dem og Sønnen begav sig op til Staden. Denne, af samme Navn som Øen og endnu i sin første Opkomst, laa paa en opadskraanende Høi, hvor Cathedralkirken, omkrandset af hvide Huse med mellemliggende Haver, allerede langtfra hilste dem. Ankommen til Byen, fæstede Don Diego Bolig til sig og Familie, og opsøgte derpaa flere her boende, ham fra Spanien bekjendte Landsmænd, der studsede ved Gjensynet, men forøvrigt modtoge ham paa det Bedste, og af hvem han strax erfarede Coloniens Tilstand og Forholdene der paa Stedet. Vilde han gjøre sin Lykke — og derfor var han formodentlig kommen — var der ingen Tid at spilde! Allerede i flere Dage laa Flaaden, hvormed der skulde gjøres en ny Opdagelsesfart, færdig til Afreise. Farten gjaldt et af Rygtet priist nordligt Guldland, og paa Veien vilde man opsøge Øen Bemini, om hvilken fortaltes utrolige Ting. Enhver som ønskede at deeltage i Toget, maatte uden Ophold give Møde ved Skibene, der kun ventede paa gunstig Vind. — Ingen glædeligere Nyhed kunde meldes Don Diego. Han ilede tilbage til sit Hjem, kyssede Donna Ines til Afsked paa Haand og Mund, omfavnede sine Døttre, anbefalede dem og Huset til Fernandos Varetægt, og begav sig derpaa skyndsomst til Havnen, hvor han ankom i sidste Øieblik og fik Plads paa Admiralskibet Argo. Vinden var just sprungen om, og hvor priste han sin Lykke! Neppe landet i den nye Verden, og allerede som en anden Jason paa Tog, for at vinde det gyldne Skind! — For en frisk Kuling heisede Flaaden Seil, og i Spidsen af Eskadren løb det Skib, hvorpaa han selv befandt sig tilligemed Togets berømte Fører, Floridas Opdager, Admiralen Ponce de Leon, hans gamle Ven fra Spanien, og en Reisefælle af dén store Columbus.

Med bankende Hjerte traadte den gamle Ridder hen til Bredden af Dammen, som paa hans Side var fuldkommen speilklar og stille, medens Vandet ovre ved Høiens Fod bevægedes i lette Kruusninger. Han bøiede sig ud over Vandet, og et Smiil fløi over hans Læber og et Suk fra hans Bryst. Hurtig kastede han sine Klæder og nedsteg nøgen i de klare Vover, der naaede ham til midt paa Livet.