Grethe Heltberg

Vintergrønt

Eftertanker

Lindhardt og Ringhof

Vintergrønt: eftertanker

Copyright © 1990, 2016 Grethe Heltberg og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711617243

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Pause i Paradis

Jeg går langs med muren omkring Landbohøjskolens have, udvendig, for hovedindgangen er ufremkommelig af stolper og opgravninger, plankeværker og spærrebomme, så man må gå hele vejen udenom for at komme ind ad bagvejen.

Men omvejen er umagen værd. Den store grønne have ligger i formiddagsstilhed, tom for mennesker og dyr, en øde Edens Have med duggede plæner og nyudsprungne bede, stedmoderblomster i gult og lilla, hvidt og purpursort, dejlige farvepletter under træernes endnu kun halvt udsprungne, knoppede grene. Buskene løfter sig lysegrønne over de små hvide navnesedler til oplysning for havebrugselever eller søndagsbesøgende. – Rosa Heidelberg, Tulipa, Viola, sjældne og halvt ulæselige latinske gloser, arbejdsredskaber for hortonomer og et fredeligt paradis for ensomme mennesker på fodtur. Her bliver man vist ikke frarøvet hverken sin taske eller sin personlige integritet, verden er fjern, og Vorherre passer på os.

Os? Hvem er det? I dag er her ingen. Bænkene står tomme, drivhusene er lukkede, den lille firkantede dams mørkegrå vand er en flade uden åkander eller ænder; ingen planter, ingen dyr, kun et silkeagtigt skær af spejlende skyer. Guds øje.

Men nede ved den lille sø rundt om H. C. Andersen-øen med piletræet i midten anes allerede på afstand fuglenes forventningsfulde kvækken og knebren, de vågner af deres dvale og kommer den enlige vandrer i møde, og da jeg har trukket brødposen frem af tasken og har begyndt uddelingen, står jeg i løbet af et øjeblik omsværmet af sultne fugle, en sky af mågevinger i luften om mig og en sværm af skræppende ænder i en stor kreds tæt omkring mine fødder, i ivrig konkurrence for at snuppe de bedste godbidder fra de nærmeste omgivelser. Bredfodede, med fremskudt bryst, alle med samme skabelon og alle forskellige fra de andre.

Alle skabninger har deres personlige individualitet, også simple ænder. I målbevidst fart styrer de fra søens blanke vand frem til græskanten, gør et lille hop op, piler over plænen på flade svømmefødder og skubbes og puffes for at komme til fadet. Hannerne er de smukkeste og farverigste, men også de værste og mest aggressive, de snapper ondskabsfuldt efter sidemanden, sluger maden for næbet af ham og fortsætter endda forfølgelsen af lutter nederdrægtighed, selvhævdende og højlydt hujende. En af dem er særlig skrap og må kyses bort for ikke at forvolde blodbad på rivalen. En anden, et stort, flot dyr med skinnende metalfjer, får i sin forslugenhed et stort stykke brød i næbet og galt i halsen, den er ved at kløjs i det og jeg er allerede på vej mod skiltet med en pil hen til dyrlæge-vagten oppe i hovedbygningen, da andrikken heldigvis selv klarer problmet på egen næb, så at sige, og hvæsende farer videre efter det næste måltid.

En lille fattigt-grå hun-and har beskedent stillet sig op bag mine ben som for at søge beskyttelse, undseeligt og ængsteligt, og nipper næsten nejende de smuler op, som jeg forsigtigt for ikke at skræmme hende væk lægger lige foran hende på jorden. Hun tøver lidt – måske er hun dårligt seende – og nipper i ydmyg taknemmelighed over at få lov til at være med i legen. Også dyreverdenen har sine pauvres honteux.

Også fra luften i havens fjernere kanter kommer mågerne flyvende i sværme og kaster sig som larmende gadedrenge ned over ænderne, der forskrækket retirerer til vandfronten, og sidst af selskabet flyver de fattige spurve ned fra tag og hopper undseelige rundt på jorden, efter at de store farlige horder har ædt sig mætte, og tager nøjsomt til takke med de krummer, der overlegent bliver vraget af den store flok. Så er vist omsider alle blevet mætte, og stien er øde som før. Det bobler lidt dernede i vandet, en enkelt and ror lidt omkring og falder så til ro; også fugle kan sove middagssøvn.

Så er her stilhed igen. Småsusen i trætoppene, lidt søvndrukken rappen i det blødt skvulpende vand. Gå videre, vandringsmand, forsvind som en grøn skygge mellem alt det grønne. Her har man vandret så mangen en gang, hvert træ har sin cirkel, sin aura omkring sig, af tid og mennesker, som man har delt med dem før. Usynligt svæver det forgangne over øjeblikkets kiv, ingenting er kun sig selv, men også alt det, som det selv er en del af.

Der står nu den store runde hængepil, hvis buede krone sænker sig som en luftig parasol om den hvide stamme – lukker den sig ikke om en duftende fortid, da den stod sommerligt lyserød, baggrund for en skikkelse, som nu er borte – en ung skikkelse, som nu er gammel og langt borte, men da levende endnu, gudskelov!

Og her går jeg videre gennem den skønne arkade, som om sommeren er en sydlandsk flisesti, overskygget af rosenranker; gemmer den ikke erindringer om solrige eftermiddage med duftslør, der blander sig med den tunge luft ovre fra den storblomstrede rosenhave og den mandshøje hæk af lathyrus, flyvende sommerfugle på tynde grønne stilke.

Væksthusene står mørke med kridtede glasruder, aflåste og utilnærmelige, men i det fjerne år var de duftende drivhuse fulde af eksotiske planter, sødtduftende figentræer og bananpalmer, mimoser og tropiske urter, der kunne erstatte den nøjsomme besøgende de sydlandsrejser, som i hine år var en uoverkommelig luksus.

Men hver ting står endnu med sin usynlige aura som en kærlighedens kåbe omkring sig. Magnolea med de store ovale blegrødt-hvide knopper, marcipanagtigt sammenrullede endnu, de okkergule tagetes-bede, fløjlsblomsterne, yndlingsblomster for en måske genial forsker, som vandrede morgentur som en Vorherre her i haven, indtil tiden slettede hans tanker ud og kun den skrøbelige fine skal blev tilbage, og også den har nu fortonet sig i den klare luft. Hvert menneske er mere end sig selv, det er sine år og sine omgivelser, sin fortid – og måske, sin fremtid. En skolekammerat er ikke kun en person, men hele barndommens lystige lege og bekymrede anmærkninger. Et hus på en fjern gade, mens bussen kører forbi, er ikke kun navnets bærer, men det sted og de år, hvor I sad ved siden af hinanden på samme arbejdsplads. Spejlet i hinandens tilværelser er vi hver især meget mere end vi selv tror vi er.

Men væsener spejlet af ingen, set af en usynlig guds øjne og ellers usynlige? Eksisterer vi da, er vi ikke kun et fantom, et ekko af noget der måske var engang, en uhåndgribelig skygge af en drøm?

– – –

Men nu åbner sig vejen ud mod gaden. En bus drejer om hjørnet dernede, et par mennesker står og venter ved stoppestedet. Byen er vågnet. En hund gør, mennesker og dyr er levende, verden er til.

Jeg drejer ud på fortovet og nikker bekræftende til mig selv. I Edens Have var jeg kun en skygge, en usynlig plante i Vorherres grønne paradis. Herude er jeg en del af det hele, af livet på godt og ondt, jeg er af kød og blod, jeg har revet en af mine fingerspidser på en rosenranke, lidt rødt blod pibler frem. Jo, jeg lever.

Så sætter jeg føddernes fart op sammen med tankestrømmen: Jeg går langs med muren omkring Landbohøjskolens have, udvendig, for hovedindgangen er jo ufremkommelig, af stolper og opgravninger, af plankeværker og…..

Til lykke med livet

Jeg samler på lykkelige mennesker. Rolige, venlige, milde mennesker, der hviler i sig selv og har overskud nok til at omfatte deres medmennesker, ja alle andre skabninger, med uforgængelig og selvfølgelig ligeværdighed. Fordringsløse mennesker, som ikke tænker på, at de er uden fordringer ud over de nødvendige. Tilfredse, ja, lykkelige.

Den modsatte type er der jo nok, ja flere end nok af. Kender vi ikke alle de forskellige nuancer af dem – den evigt forurettede, som under bedyringer om sandelig ikke at ville beklage sig uafbrudt himler op om folks hensynsløshed og egen fortræffelighed og betydning? Personer, som påkalder sig andres medfølelse ved den mest uafrystelige form for selvudslettelse, inkarnationen af elskeligheden selv, en ydmyghed som pointerer, at de aldeles ikke forlanger samtale, men kun samvær, fællesskab, selskab, dog dette ikke med hvem som helst, men netop kun med denne eneste udvalgte, den uden egen opfordring udsøgte, som det opfattes som en så livgivende nødvendighed at dele tavsheden med.

Som om ikke netop tavsheden var en sjælden og fornem gave, som kun med udbytte kan deles med et sind, der er stemt i samme toneart, og aldrig kan få nogen ægte klang, hvis den kun er ensidig og ikke gensidig. Ulykkelig kærlighed findes i grunden ikke, thi hvad er følelse uden genfølelse? Indbildning. Men hvor mange har mod og ubarmhjertighed til at skære igennem og sige »sludder og vrøvl, min ensomhed er min egen, lad være at fingerere ved den, og min tavsheds frugtbarhed skal ikke deles med andre end den jeg selv vælger at dele den med«?

Jamen, har vi da ikke alle pligter mod vor næste, bør vi ikke være den barmhjertige samaritans broder i stedet for som den hårdhjertede levit at gå koldsindigt forbi den overfaldne mand på vejen?

Ønsker vi måske ikke selv i givet fald at blive hjulpet, når det engang bliver vores tur til at falde blandt røvere og rammes af tilværelsens eller menneskers ondskab?

Jo, men dog vel ikke for enhver pris. Den, der har opsparet modstandskraft gennem et langt liv, må forventes at have samlet ressourcer, før han dynger byrderne over på andre. I en verden fuld af uforskyldt virkelig nød måder vel skelnes mellem egentlig trang og trang til underholdning; vi må have tid til overs for andre, men hvor megen tid? Hvor går grænsen?

Eller en anden type af den ikke-lykkelige: vi kender alle den selvhenførende, udstrålende, den med arme og ben og hele legemet foruden stemme og ansigt højt råbende selvudfolder, som dominerende tromler hen over mindre selvsikre individer, knuser deres beskedenhed, fylder dem med tvivl og usikkerhed, og derefter bruser videre til nye ofre for denne altopslugende charme.

At yde ud over det nødvendige, ud over lige-princippet, er nedværdigende for modtageren og uværdigt for giveren. Bliver nogen af parterne lykkelige derved?

I al kunst, nordisk eller internationalt, klassisk eller moderne, er lykken et yndet, ja elsket og næsten uundgåeligt tema. Ikke mindst i litteraturen kredser tanken om lykke og ulykke, som den selvskabte eller den skæbnerammende, som om liv og død, kærlighed og håbløshed. Nævnt eller unævnt er lykken opstillet som livets mening.

De fleste af os har i baggrunden af vor bevidsthed en strofe eller to, der dukker frem ved en flygtig anledning. Vi husker en af Sophus Claussens bitre linjer:

Men de venner blir sjældne, hvis hænder jeg længes at trykke, de dør i det stræbsomme Danmark af mangel på lykke –

eller Stuckenbergs blidere, men ikke mindre bedrøvede erfaring:

Lykken mellem to mennesker

er hverken hu eller hej,

snarere er den et ensomt græs,

der grønnes på stenet vej –

Og for at blive i det snævert private skrev jeg som syttenårig, uden i øvrigt at eje nogen erfaring om lykke eller ulykke, et lille naivt digt, som såmænd en komponist tyve år senere satte i musik, nemlig:

Og det var mig, der drømte om,

at lykken var en skumhvid hest,

der sprængte frem med spilet gab

og manken bølgende i blæst

et hensynsløst, dødsdristigt ridt,

en vild fanfare, gjaldrende,

et råb om fald og fest!

Og det er mig, som sidder her

og ved, at lykken blot er ro

den dybe ro, da stormen tav

mens livet tyst tog til at gro

at lykken er et evigt væld

af fællesskab i sorg og fryd

som rinder mellem to.

Forbindelsen bagud til Stuckenberg er umiskendelig, og større lykke-digte fra moderne poeter har siden set dagens lys.

Men før mødet med de lykkelige mennesker findes de forskellige varianter af dem, som ikke gør os andre lykkelige og må formodes heller ikke at være det.

Kender vi ikke den nysgerrigt opstemte, som så velvilligt maser sig ind på omgivelserne med forespørgsel om helbred, arbejde og alle andre foreteelser, skønt som bekendt jo ingen maler holder af at blive kigget over skulderen og ingen nogenlunde blufærdig person at blive pillet under huden undtagen – måske – af sine allernærmeste?

Lykkelige – er disse mennesker lykkelige? Næppe i hvert fald sjældent tilfredse, og den lykke, de har at sprede til deres omgivelser, er som oftest ikke værd at samle på.

Men man kan samle på så meget. Jeg samler altså på de lykkelige.

Jeg kender et roligt, mildt, muntert menneske, én som er klog nok til at kunne se det sørgelige i verden og følsom nok til at sørge over det, men ogsåviis nok til at tage mod tilværelsens gaver med taknemmelighed og glæde, og uegennyttig nok til at gøre sin gerning og lidt til – altid en lille smule til. Et lykkeligt menneske. Et gammelt menneske. En blind.

Og jeg kinder et menneske, måske to, unge, kloge nok til at se tilværelsens urimeligheder, og stærke og modige nok til at turde kæmpe for en bedre verden, glade for at leve og for at dele glæden med andre mennesker.

Jeg ved der er flere af deres slags, men jeg kender dem ikke. Af og til møder jeg en af dem, og så indlemmer jeg dem i min række af lykkelige.

…men – »Hvad med Dem selv, Hansen?«, som patienten sagde til overlægen, der forhørte sig om hans ægteskabelige forhold. Hvor mange af os tør siges at være lykkelige? Måske kan andre end vi selv bedre bedømme det, skønt det dog er noget subjektivt, og ydre og indre ikke altid dækker hinanden.

Gustaf Fröding har gjort mange lykkelige med sine vers, men var han selv lykkelig i sin sindsygecelle? Var Beethoven lykkelig, var van Gogh?

De gode viljer, de som vandrer gennem verden med åbne arme, og som måske uden at vide det spreder solskin om sig, gør andre lykkeligere, og som selv uafvidende derved blir lykkelige, rigere og rigtigere mennesker.

Jeg samler på lykkelige mennesker. Min samling er kostelig. Men den er ikke stor.

Tre op og én i mente

Lille-Hanneog Lange-Harme og Tykke-Hanne – kælenavne for tre små piger født Jensen, Sørensen og Nielsen – hvor tydeligt fremkalder ikke navnene et billede af tre jævnaldrende veninder, en trofast treenig vagt om den lidt hjælpeløse fjerdemand, der bar den lidet misundelsesværdige lod at være klassens duks, med alle de sørgelige pligter, der knyttede sig til denne ære. Uønskede, men uundgåelige.

Lille-Johanne, spidsnæset og genert smilende, med håret i små stramme grå rottehaler, Lange-Johanne, mager og høj og hugtandet, den nederste i klassen, men ukueligt tavst overlegen over for alt og alle, og endelig den runde, rare, rødkindede Tykke-Hanne med stort strikket tørklæde om halsen og glade vandblå øjne.

Var vi ikke et beundringsværdigt firkløver, supplerede vi ikke smukt hinanden, holdt vi ikke ubrødeligt sammen mod den farlige omverden, var vi ikke indbyrdes vidt forskellige, men altid en uforvekslelig flok, en armflettet trop til gensidig og tappert loyal trøst og støtte?

Hvordan opstod i grunden dette vort lykkelige venskab, der begyndte fra den første dag vi som seks-syv-årige mødtes i skolegården, til vi usporligt skiltes nogle år efter og gik hver sin vej for aldrig mere at mødes på livets veje?

På det falmede gamle fotografi af os op mod en snes små piger, med alvorsagtige ansigter og flæsebesatte forklæder over lange sorte strømper, er det ikke vanskeligt at udpege de tre søde Hanne’r. De har hver for sig et genkendeligt ansigt, de er små personligheder, og det ses, at de selv er klare over det. Alene navnene, der fremhæver deres særpræg!

Tykke-Hannes far havde Skipperkroen nede ved havnen. Både han og hans kone var gæstfrie og trivelige, altid parate til at servere en gratis portion Lobescoves for en gæst i følge med Hanne. Sagde man af beskedenhed, at man ikke var sulten, tilbageviste de vægringen som pjat, mad kunne man da altid spise. Der duftede lifligt i skænkestuen, hvor der var klang af flasker og glad latter, de mange gæster var venlige og muntre, jo Tykke-Hanne var et bekendtskab værd at dyrke. Selv var hun også attråværdig, rapkæftet og rap i bevægelserne trods sin tyngde, desuden en dygtig svømmer, når vi fulgtes ad forbi svellestablerne ud til den kommunale badeanstalt, og flink i skolen uden at aspirere til den lidt foragtelige duksetitel, desuden en pålidelig kammerat og ikke bleg for at tage bladet fra munden, til forsvar, når kammeraterne faldt over den arme duks – »Hun ka jotte gøre for hun er nummer et, i virkeligheden er hun bare meget dummere end mig og dig!«

Antagelig havde hun ret. På badeturen havde hun gerne en rød sodavand med til deling, og hvis Lange-Hanne og Lille-Hanne var med, også en pose varme æbleskiver, sukkerfedtede, men lækre og friskbagte.

De æbleskiver havde for øvrigt nær koste mig livet en dag:

Bagerposen var usædvanlig bugnende fuld en solstegende sommerferiedag. Lille-Hanne havde som sædvanlig ikke større appetit, Lange-Hanne gad slet ikke gå med i den varme, og Tykke-Hanne havde spist sin gode frokost hjemme og var ikke sulten. Og da æbleskiverne jo naturligvis skulle spises, måtte jeg altså fortære dem så godt som alene. De var lækre nok, men lå noget tungt i maven, så jeg følte mig temmelig overmæt, da jeg sank den sidste bid af den sidste æbleskive på vores lille græsplet uden for badeskurets røde trævægge, før vi gik indenfor.

Straks efter styrtede jeg mig modigt ud på det dybe og styrede tappert mod tømmerflåden ved tønderne et godt stykke ude i fjorden. Solen stod højt på himlen og slog sølvsmut på vandet, verden var lys og lykkelig. Det lykkedes mig også flot at nå helt derud, noget træt ganske vist, men på hjemvejen var det pludselig helt umuligt at fortsætte svømningen. Solen stak i øjnene, det gjorde ondt i maven, mine arme var kraftesløse og benene slatne og lystrede ikke. Og pludselig vidste jeg, at nu ville jeg altså drukne, hvis ikke nogen kom mig til hjælp.

Der var fuldt af badende piger og kvinder omkring mig – here- og dameafdelingerne var omhyggeligt adskilte med højt plankeværk – men ingen syntes at lægge mærke til mig. De råbte og grinede og havde det herligt, og havde ikke spist æbleskiver. Jeg ville åbne munden for at skrige, men fik kun munden fuld af lunkent vand og følte at min sidste time var kommet, egentlig ikke stor angst, kun lidt forundring nå, skulle det ende sådan, allerede?