Grethe Heltberg

Døden elsker gamle damer

Lindhardt og Ringhof

Døden elsker gamle damer

Copyright © 1978, 2016 Grethe Heltberg og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711617328

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

I

Minsandten om der ikke skulle komme overraskelser! Påskesne kan man affinde sig med, men efter påske, godt hen i april, burde man virkelig kunne regne med at foråret var på vej!

— Infamt svineri med det snefog, mumlede Ellinor og satte vinduesviskerne igang igen, mens hun trak ud til højre i vejbanen for at lade en stor blå Mercedes passere.

— Se nu bare ham der, absolut overhale, tølper, så glat som her er —

Til højre for den lille Renault strakte Øresund sig, hvidt og islagt endnu. Af og til hørtes tågesirenernes langtrukne brølen ude fra tykningen, en sørgmodig, ildevarslende klagesang.

— De første skulle vorde de sidste, citerede hendes søster fra bagsædet med langsom truende tilfredshed. Hvis den fyr ikke kører døden imøde, så skal der i hvert fald gro ulykker hvor han kommer frem. Pas nu på den snebunke der — og nu er der igen èn der vil overhale.

— Jeg er ikke blind, Fritze, snerrede Ellinor. Der var altid en halvt antydet, halvt åbenlys krig mellem dem, især når de kørte. Ellinor var lidt tunghør og Fritze noget nærsynet, og den af dem der var bagsædepassagér benyttede enhver lejlighed til at give den anden gode råd. Gode råd er som bekendt aldrig velkomne, selv når de måske er påkrævede.

Volvoen bagved dukkede frem og forsvandt forude i snetågen. — Bisse! lød det i kor.

— Du kører nu også meget langsomt, sagde Fritze, der ellers var den første til at kræve farten sat ned.

— Ellers kommer vi for tidligt.

— Det gør vi jo altid alligevel.

— Hellere for tidligt end for sent. Ikke mindst i dag.

— Hvor er du ulogisk. Så kør da til!

— Såh? Havde jeg vidst det blev sådan et vejr tror jeg nok jeg ville have foretrukket at blive hjemme, sagde Ellinor surt.

— Har du tågelygterne tændt?

— Selvfølgelig. Du gør så meget vrøvl. Hvis du tror du selv kan køre bedre så værsgo’!

— Næ bevares.

— Du virker så utålmodig — nu skal jeg standse, så kan du overtage rattet.

— Skab dig nu ikke. Vi er der ligestraks.

— Gamle, rige enker skulle forbydes ved lov, sagde Ellinor indædt.

— Ja, jeg glæder mig da til at komme ind i et varmt hus og få en rigtig god middag, en god solid oksesteg med rødvin til, og en likør til kaffen, og —

— Materialist, vrængede Ellinor, hvis mave ikke tålte kraftig mad og drikke. Hvem siger for resten vi får god mad deroppe. Vi har jo ikke været der i lange tider, og hvis det ikke var fordi Carlo insisterede på at vi skulle komme, han er jo så vigtig af sin rige svigermor, så var jeg da ikke taget af sted. For resten tror jeg ikke han kan fordrage hende, rige folk er altid nærige, det er derfor at de er rige.

— Baronessen har nu giftet sig sin rigdom til.

— Ja, og titlen, borgerlig født er hun da og ikke et hak bedre end vi andre. Hvis en af os i sin tid ikke havde været for fin til at lægge an på en baron — jaja, enden er ikke endnu.

— Er vi nu ikke kørt for langt, — jeg synes bestemt indkørslen derhenne til venstre —

— Sørens også, kan du læse hvad der står på det skilt derovre?

— Næ — men kør bare videre frem til hjørnet og vend — ja du har ret, misund ingen før han er død, sagde Fritze dystert.

Søsteren kørte tavs frem til hjørnet, vendte møjsommeligt vognen og begyndte at køre tilbage. Et ambulancehorn hørtes inde fra byen, nærmere og nærmere, og et øjeblik efter for en ambulance med tudende udrykningshorn forbi dem på vej nordpå.

— Ulykker, mumlede Ellinor. Død. Mennesker skulle besinde sig i tide.

— Hævnen hører herren til, står der skrevet. Men som man reder, så ligger man, supplerede hendes søster.

Hvis nogen i dette øjeblik havde kikket ind i den gamle Renault, som tilsneet og med duggede ruder kravlede frem ad vejen, langsomt og usikkert, et gråt låddent insekt, en kæmpebille i den endnu lyse forårseftermiddag, ville han have mødt et underligt syn: To midaldrende damer, diskret og nobelt klædt, med ansigter der i deres almindelighed og mangel på særpræg ville være glemt straks igen og kunne forveksles med tusind andre pæne ligegyldige dameansigter, men som i dette øjeblik frembød en uhyggelig og frapperende indbyrdes lighed: Et udtryk af hemmelighedsfuld skadefryd, af et had, der lurede i de sammenknebne øjne bag brillerne og i mundvigenes beske smil. De sad i hver sin cirkel af ensom ondskab, forenet i en fælles følelse, men hver for sig lukket om den over for den anden.

— Her, udbrød Ellinor og standsede ved den brede indkørsel op til et stort hus inde i den tilsneede park. Der var allerede tændt lys bag flere af de brede vinduer både i stueetagen og et enkelt sted på første sal. »Fredensbo«, sagde hun spotsk og pegede op mod skiltet i vejkanten. Det var kun halvt synligt for sne, derimod var der skovlet og fejet op ad indkørslen.

— Ja, Fredensbo, kom det som et bittert ekko fra søsteren, mens vognen skumplende arbejdede sig op ad alleen og frem til huset.

Netop da de standsede foran den store trappe ved husets gavlside, hvor der allerede stod adskillige biler parkeret, vendte Fritze sig mod søsteren med et udtryk af forfærdelse i ansigtet. — Hørte du det?

— Hvad for noget? Hvad skulle jeg havde hørt? spurgte Ellinor og lukkede for tændingen.

— Der var — der var nogen der skreg. Fritzes hånd rystede, mens hun åbnede vogndøren.

— Såh — det har vel bare været en kat, det er jo også koldt for dem.

— Nej, det var — et menneske.

— Åh snak. — Det er kun lyde i dit hoved!

Fritze svarede ikke. Tavse gik de sammen op ad trappen til den oplyste vestibule.

*

Oppe i sit soveværelse på første sal havde baronesse Alvilda rejst sig fra den store barokhimmelseng efter det hvil, som hun tog hver eftermiddag. Svøbt i en mørkerød brokadeskåbe, der helt skjulte hendes lille visne skikkelse, sad hun foran det trefløjede toiletspejl og tegnede de sidste streger i sit skarpe gammelkoneansigt under den hørgule paryk — sorte skygger om de dybe øjenhuler, hvorfra de små stålblå øjne stirrede hvast og mistænksomt ud, rosa skygger over de rynkede indfaldne kinder og purpurrødt på læberne, der kun var en lang nedadkrænget stribe over den fremspringende furede hage. I spejlet mødte hendes blik bag hendes eget ansigt et andet, yngre men ikke mege kønnere, hendes datter Brendas både vrede og ulykkelige træk.

— Du vil altså ikke? spurgte Brenda og åbnede og lukkede sine store hænder i en gestus af utålmodig indignation. Hun var højere og kraftigere end moderen, med kort sort hår og klædt i en sort fløjlskjole med en enkel diamantbroche i halsen. Over den nærmeste stoleryg lå hendes lange lysegrå skindhandsker — i bevidstheden om at have grimme hænder brugte hun altid handsker ved selv den mindste selskabelige lejlighed.

— Nej, har jeg jo sagt. Du har fået den ene gang efter den anden, det er som at øse i et bundløst kar, som om der ikke var andre end dig, jeg havde forpligtelser overfor. Der skulle gerne være noget tilbage når jeg engang forsvinder. Nu får du sgu ikke mere!

Den sidste sætning blev slynget ud med triumferende aplomb. Når baronessen blev vred, kunne hendes borgerlige herkomst slå igennem med en profan ed, dog kun i hendes nærmeste slægts nærvær. På en måde klædte det hende, det gjorde hende mere menneskelig, mindre af den snobbede paradefigur, hun over for omverdenen havde skabt af sig selv.

— Bare denne ene gang, forsøgte Brenda igen. Du er jo slet ikke så smålig som du af og til vil give det udseende af.

— Smålig! Jeg! Jeg har ved Gud aldrig været smålig. Men din mand må vel kunne bestille noget fornuftigt og tjene penge selv, i stedet for at nasse på dig og din familie. Jeg sagde det nok, du skulle aldrig havde giftet dig med ham. Han tog dig bare for pengenes skyld.

— Du skal ikke altid tale ondt om Carlo. Han kan ikke gøre for at hans familie var fattig og ikke havde råd til at give ham en dyr uddannelse. Han er i hvert fald en god mand, opmærksom og kærlig og —

Baronessen kastede et ransagende blik op mod datterens ansigt, der pludselig rødmede og vendte sig bort.

— Såh? Ja, hvis du selv mener det. Børn har han da ikke skaffet dig.

— Det behøvede jo ikke at være hans skyld.

— Bevares. Det ved du vel bedre. Men også derfor er jeg ikke interesseret i at sætte hele min formue i dine foretagender. Ingen børnebørn til at overtage det. Jeg som elsker børn. Og hvad så hvis en af jer dør —

— Vi har oprettet gensidigt testamente, så hver af os arver den anden.

— Hm. Så må du da sørge for at overleve din mand, så han ikke skal løbe af med hele din formue og bagefter lade den gå videre til sin næste kone eller til de skrækkelige ordinære søstre han har.

— Der er vel ingen af os der behøver at dø foreløbig, vi er da ikke helt gamle endnu, erklærede Brenda og begyndte at trække sine handsker på.

— Hvis du dermed mener, at jeg er gammel nok til at dø, kan du jo godt have ret, sagde baronessen uanfægtet. Mit hjerte er ikke så godt som det har været, og mit blodtryk er lovlig højt. Men uden ekstravagancer kan jeg nok leve et par gode år endnu. I øvrigt ville det være praktisk om jeg overlevede dig — i så fald blir det i hvert fald ikke din Carlo, der lukrerer af mine penge, så er han ude af billedet.

— Du er sandelig en kærlig moder, sidde dér og ønske din egen eneste datters død.

Brendas stemme dirrede lidt. Så mødtes deres øjne inde i spejlet, det groteske billede af den lille udmajede gamle figur og den stive sorte skikkelse, kontrasten mellem den siddende og den stående slog imod dem. I et nu blev deres gensidige harme forvandlet til humor, de så hinandens forbitrede udtryk og brast i latter, irritationen opløstes i en fælles viden om, at der bag deres evige uenighed og stadige kontroverser dog lå en lighed i deres overlegenhed over for ting og mennesker, en uafhængighed af andre, en vished om at være privilegeret, ikke kun i kraft af penge, men ved at være sig selv, i bevidstheden om altid at kunne klare sig trods alt. Den gamles træk mildnedes, og det sås pludselig, at hun engang, da hun bedårede baronen, måtte have været både en smuk og charmerende pige. Det sås også, at datteren, skønt hun havde arvet sin afdøde fars robuste træk, også havde overtaget ikke alene sin mors temperament, men også hendes sans for det absurde.

— Naturligvis tog han mig for pengene, indrømmede Brenda. Men han er prisen værd. Hvorfor skal han så ikke ha’ den?

— Du er et skrækkeligt fjols, konstaterede moderen. Enhver anden ville mene du var ulykkelig med ham.. Du er jo langt intelligentere end han. Men hvis du selv opfatter det som en lykke, så må det vel erkendes som din form for lykke.

Der gled igen en skygge over Brendas ansigt. — Vi har i hvert fald været det hidtil, sagde hun. Vi skal også nok blive ved med at være det — og Carlo er meget klogere end du tror. — Han — Hvis bare — Gir du dig så, bare denne sidste gang — bare som lån —

— Lykke — og lån — og alle de fraser. Godt. Jeg skal overveje det endnu en gang. Men nu må jeg ned til mine gæster. De venter formodentlig allerede.

— Du ofrer forfærdeligt meget på fremmede mennesker, sagde Brenda lidt bebrejdende.

— Fremmede, de er ikke mere fremmede end alle andre. De kommer ikke kun af snobberi, de interesserer sig også for foredragene. Jeg ved da godt, der ikke er en eneste af dem der ikke gerne så mig død, hvis de stod i mit testamente — jo én, måske. Men derfor kan jeg da lige så så godt bruge pengene, mens jeg lever, så får jeg dog tak og en slags glæde ved at lære dem at kende og gennemskue dem uden at de aner det. En ganske god, udvidende glæde!

— Man kan også lade sig charmere til at tage fejl af et menneske.

Baronessen så spørgende op. — Ja, det ved du måske bedst selv. Men du mener jo også, at det kan være prisen værd at tage fejl af nogen, og måske har du ret.

Brenda var blevet færdig med at trække handskerne på og hjalp moderen at krænge brokadekåben af. Under den havde hun en kridvid højhalset kjole, der yderligere fremhævede det sminkede ansigt, men også gav det en vis overraskende elegance.

— Skal jeg følge dig ned?

— Nej tak. Jeg har bedt Dennis komme herind og ledsage mig ned, når jeg gav besked om at være færdig. Du ved jo godt, det er hans lille job. Han er sådan en omsorgsfuld og smuk kavalér at gøre sin entrè med.

Baronessen nikkede et par gange til sit spejlbillede, hendes smil blev næsten ungt og forelsket. — Hvis du endda havde giftet dig med ham—

— Fætter og kusine, indvendte Brenda.

— Ja, hvad så? Nå, men han er jo trofast alligevel, jeg ser ham såmænd oftere end jeg ser dig, når han altså ikke er på rejse. Og altid er han villig til at assistere ved møderne, i aften vil han læse op af Shakespeare, jeg glæder mig! Du kan lige banke på hans dør henne på gangen, så ved han besked. Jeg skal bare tage min medicin.

— Det skal jeg nok. Brenda gik mod døren og blev stående et øjeblik.

— Du elsker Dennis, som om han var din egen søn, sagde hun bittert. Mere end din egen datter, tror jeg.

— Jeg ville ønske, han var min søn, indrømmede baronessen. Og han gengælder mine følelser, kan jeg trøste dig med.

Et øjeblik veg alt blodet fra Brendas ansigt, skinsyge eller forurettelse fik hende til at springe et skridt frem mod moderen med hænderne truende krummet mod hendes spinkle hals.

— Behersk dig dog, mumlede den gamle og strakte afværgende sin magre hånd ud mod datteren. Du ville fortryde det, hvis du kom til at kvæle mig eller gav mig et chok, så jeg døde.

En dør lukkedes ude på gangen. Brenda lyttede, men på den tæppebelagte korridor derude hørtes ingen trin.

Et øjeblik efter forlod hun værelset og gik hen og bankede på døren til Dennis’ stue. Hans stemme lød derinde, han talte højt og deklamerede, uden at hun kunne skelne ordene tydeligt — åbenbart øvede han sig på aftenens optræden.

— Mor vil gerne følges ned, råbte Brenda og vendte sig, da Irmelin kom gående op ad hovedtrappen. Hendes ikke helt unge lidt landlige ansigt med den buede pande under midterskilningen i det brune hår udstrålede travlhed og venlighed.

— Åh, fru Brenda — Deres mand går og søger efter Dem, han var nede ved musiksalonen før og bad mig sige det, hvis jeg så Dem —

— Tak skal De have — så er det lettere at gå ned ad trappen her —

Jeg kan lige nå at fortælle ham det, mumlede hun halvt for sig selv, mens hun løb ned ad bagtrappens røde løber, der dæmpede hendes skridt. Nede i musiksalonen fandt hun ham ikke, og fra mellemgangen udenfor kastede hun et blik ind i biblioteket — heller ikke der. Hun syntes hun hørte skridt udenfor, og åbnede døren ud til trappen, der oven over skakten til kælderregionerne førte ud i parken. Måske var han gået udenfor for at få en mundfuld frisk luft og tale uforstyrret med hende dér.

Udenfor var det begyndt at skumre. Snefnug dryssede gennem tågen over de sorthvide buske, men sneen lå hvidt lysende mellem de store mørke træstammer. Hun skuttede sig i kulden og så sig om — nej, her var han heller ikke — trådte helt ud på den lille trappeafsats, der var glat af frossen sne, og bøjede sig frem for at se, om der var fodspor i sneen. Så opfattede hun en svag lyd bag sig og skimtede gennem øjenkrogen en mørk skikkelse halvt bag ved hende. Hun vendte sig hurtigt.

— Står du dèr? udbrød hun overrasket. I det samme følte hun et voldsomt skub, fødderne gled bort under hende, fremad, og idet hun mistede balancen blev hun med ryggen mod det lave gelænder hvirvlet ud over trappen og styrtede med et dumpt brag ned på bunden af den dybe kælderskakt.

Ude fra sundet kom tågesirenens langtrukne tone som en ensom klagesang.

*

Hugo stod midt i den store forhal og tog et overblik over situationen, mens han et øjeblik var alene. De fleste af gæsterne måtte efterhånden være kommet. Han havde ikke talt dem, men det forgyldte ur ved fløjdøren ind til salonen, hvis kaldende kuk-kuk-melodi gennem mikrofoner kunne høres overalt i huset, viste fire minutter i seks. Både den åbne garderobe i hallens baggrund og det lille omklædningsværelse til højre for indgangsdøren var fyldt med overtøj, hovedsagelig pelse og damefrakker, for skaren af tilhørere til baronessens kulturaftener bestod fortrinsvis af kvinder, især lidt ældre damer, dog også nogle yngre fruer og frøkener, derimod var der som regel kun enkelte mandlige gæster, og da som oftest nogen, der var specielt inviteret eller på anden måde havde tilknytning til aftenens emne. Samt, naturligvis husets »faste« kavalerer — baronen, Dennis Gyldenborg, indenfor murene kaldet fætter Dennis, desuden »onkel Gregers«, ungdomsven til den afdøde baron og nu fastansat som baronessens åndelige støtte, foruden naturligvis Hugo selv.

Han fangede med tilfredshed et glimt af sit spejlbillede, idet han rettede på en blomsterkurv, der stod lidt skævt på konsollen foran et af de mandshøje vægspejle. — En net ung mand, ville de pæne ældre damer kalde ham, moderne uden at være outreret af ydre, i løsthængende flaskegrønt fløjlsjakkesæt og kobberfarvet silkeskjorte, hvis farver harmonerede smukt med hans grønne øjne bag de runde briller og pagehåret, der lokkede sig ned mod det fyldige hageskæg. Han ville gerne have været ti centimeter højere — tyve, hviskede hans underbevidsthed — men undertiden kunne det også have sine fordele ikke at være for høj.

Det ringede på hoveddøren, og Hugo gik hen og åbnede for den nye gæst, en yngre dame i hvid pels og med snefnug glimtende i det rødblonde hår.

— Nancy Kihldahl, præsenterede hun sig og rakte ham en kold hånd uden handsker — De er måske af baronessens familie?

— Næ, jeg er husven, Hugo Svendsen, svarede han og hjalp hende pelsen af.

— Husven — holder baronessen så unge husvenner, sagde hun ironisk og løftede øjenbrynene let. Er det hele Deres profession?

— Jeg er også stud. teol.

— Det lyder jo betryggende — altså kost og logi i palæet mod gæsteoptræden som portier ved passende lejligheder —

Hun strøg glattende ned over sin irgrønne dragt af thaisilke og gik hen mod døren ind til modtagesalonen, som Hugo stod parat til at åbne for hende, da hun blev standset af en overrasket stemme henne fra trappen op til første sal.

— Nancy — er du her, det var dog vidunderligt at se dig — vel mødt.

Et øjeblik så det ud som om fruen blev en lille smule irriteret, idet hun vendte sig mod Gregers Rue, som hurtigt og adræt gik de sidste trin ned og ilede hen mod hende med begge arme fremstrakt. — Bedårende som altid, udbrød han og kyssede hende på kinden.

Gamle nar, tænkte Hugo og trak sig diskret tilbage. Ikke bare hans sædvanlige galante håndkys, men pågående kys i ansigtet. Denne selvglade person, stor, tyk, skaldet, men velkonditioneret, altid i form, altid optrædende som om han var ventet med længsel, demonstrerende sin »ridderlighed«, som han ofte påberåbte sig, skiftevis udfoldende et diskret-fortroligt pére-noblevæsen og et friskfyragtigt ungdommelig-kunstnerisk temperement, connaisseur i ligegyldigt hvilket emne der blev drøftet, damernes beundrer, de unges faderligt-beskyttende og samtidig kammeratligt-forstående ven. Åben, altfavnende — og alligevel altid med noget udvendigt i hele sit væsen, der gjorde at man ikke anede hvem eller hvad han egentlig var inderst inde — hvis han overhovedet var andet end alle de ydre facetter han glimrede med. Kunne man stole på ham? Hvor meget vidste man om sine medmennesker, gik han måske lige så stille som en spion i huset, en uofficiel inspektør der holdt vagt bag sin allestedsnærværende velvelje?

Føj! Hugo skjulte en grimasse i skægget og gjorde sig et ærinde med at hænge en pels bedre på bøjle, mens Gregers Rue og damen forsvandt ind i salonen uden hans hjælp. Et brus af stemmer hørtes et øjeblik derindefra og blev skåret bort igen, idet døren blev lukket bag dem.

*

Hallen lå i stilhed, dæmpet belyst, duftende af blomsterne der var anbragt rundt om i gulvvaser og kurve. Hugo kendte dette øjeblik. Gæsterne samlet derinde, alt i orden, blomster, lys, sølvtøj, krystal, de to lejetjenere parate med velkomstdrinks på bakker. Om få sekunder ville de kendte skridt høres ned ad trappen fra første sal, og baronesse Alvilda, arm i arm med sin nevø Dennis, ville komme til syne og skride over hallens tæppe ind. gennem fløjdørene, som Hugo stod parat til at åbne. Arrangementet ville begynde og derefter udfolde sig perfekt: velkomst, underholdning, bifald — og som belønning for tålmodighed og opmærksomhed ved seancen den udsøgte souper bagefter i den store spisestue under malerier af slægtens hedegangne forfædre. Hvis man havde serveret maden først, ville utvivlsomt en del af de tilsyneladende så kunst- og kulturintersserede gæster have benyttet lejligheden til at retirere i stilhed, før de optrædende begyndte forestillingen. Baronessen var ikke dum og gjorde sig næppe nogen illusioner om sine gæsters forkærlighed for åndelige værdier. Man må yde før man kan nyde, var et af hendes småborgerlige valgsprog. Muligvis var hun selv kommet nemt til sine materielle goder gennem sit giftermål, men hun vidste måske også, hvad det havde kostet.

Nu matte de vel være der? Sekundviseren drejede langsomt fra prik til prik på væguret, et halvt minut i seks, tyve sekunder, ti sekunder, ni sekunder, otte, syv …

Hugo gik utålmodigt et skridt hen mod trappen, en dør smækkede deroppe, fem sekunder, fire, tre, to, det sidste lille hop af viseren op på tolvtallet, nu — uret begyndte sine slag — men i det samme lød hastigt løbende trin, et råb, og Dennis kom halvt snublende stormende ned ad trappen — en læge, er her en læge … — baronessen er blevet syg, hurtigt, jeg er bange for hun dør — få fat i en læge —

Hugo var blevet ligbleg og stod naglet til stedet, mens Dennis fløj forbi ham med sit råb.

Inde i salonen var selskabet samlet. De tredive-fyrre gæster stod snakkende i grupper eller sad rundt om i sofaerne, hvis gulstribede silkebetræk sammen med de sølvgrå vægge, smykket med malerier i brede guldrammer, gjorde rummet lyst og festligt.

Levende lys spejlede sig i blanke mahognimøbler, og genskæret fra sneen uden for de høje vinduer blev sløret af halvt gennemsigtige gule gardiner. Flere af de kvindelige gæster sad hensunket i velbehag ved at være så smukt et sted, uden ellers at føle nogen tilknytning til huset eller dets beboere.

Ved et af vinduerne ragede baronessens svigersøn op i en kreds af damer. Hans fyldige, godlidende ansigt under det mørkkrøllede hår med kraftige bakkenbarter smilede elskværdigt snart til højre snart til venstre, hans røde kinder og hvide tænder gav ham noget næsten barnlig sundt, han var åbenbart ved at fortælle noget interessant for damerne med sin malmfulde stemme, han spilede sine store hvide hænder forklarende ud i luften og spidsede af og til de røde læber til en fløjten. Samtidig var der noget naivt-genert ved hans bevægelser, og når nogen af de omkringstående kom med et spørgsmål han ikke straks kunne besvare, fik han en lille rynke mellem brynene og et fornærmet træk om munden, og vendte sig hurtigt til en anden tilhører.

I den modsatte side af stuen skred oberstløjtnant Rue hilsende fra gruppe til gruppe, kyssede på hånd og præsenterede sin ledsagerske, den rødhårede dame, mens han af og til kastede et hastigt blik på sit armbåndsur i smug. Han var dog ikke nået ret langt i sin runde, da den råbende stemme hørtes ude fra hallen, og idet fløjdørene blev revet op, tav al samtale, og alle ansigter vendte sig mod Dennis, som med eksalteret stemme gentog sit spørgsmål ud over salen: en læge — baronessen har fået et anfald —

Ingen meldte sig. En lydløs uro bredte sig, et hviskende gisp af forskrækkelse, en ældre dame erklærede at hendes mand var læge, men altså desværre ikke med her, flere mumlede medfølende uden dog at yde nogen hjælp, nogen kom i tanker om at der boede en læge i et af de nærmeste huse — hvis han bare var hjemme, men man måtte kunne telefonere til ham eller sende bud til ham om at komme omgående —

— Hvor er baronessens datter, var der en der spurgte, og svigersønnen, der stod med åben mund overvældet uden et ord, så sig hjælpeløs om som i søgen efter sin kone, mens hans to søstre fra en sofa i baggrunden af stuen rejste sig og begyndte at bane sig vej frem mod døren.

— Jeg er sygeplejerske, forklarede Ellinor og skubbede sig frem mellem gæsterne, der villigt veg til side for hende, fulgt i hælene af søsteren Fritze.

Oberstløjtnant Rue var trådt et skridt frem og så sig rundt med løftet pande.

— Rolig, mine herskaber, rolig, sagde han myndigt og strakte begge arme ud som for at holde alt under kontrol, skønt ingen bevægede sig og stilheden nu var absolut. — Forhåbentligt er det ikke noget alvorligt, men vi må øjeblikkelig fremskaffe en læge. Desværre må vi aflyse mødet, og jeg må bede Dem forlade huset, i ro og orden, bortset fra dem der hører til her — alting vil ordne sig, blot rolig —

Ude i hallen havde Hugo ringet til en læge og meddelte nu, at han ville komme omgående. Imens bevægede selskabet sig ud i hallen og fandt deres overtøj frem, nogle hurtigst muligt som for at undslippe et sted der rummede sygdom og truende død, en skjult uhygge, andre mere tøvende, tiltrukket ved det spændende ved pludselig ulykke og nysgerrige efter at følge det videre forløb i begivenhederne. Men når man bad dem trække sig tilbage, måtte de naturligvis gøre det. De første biler startede udenfor og kørte bort, en stadig strøm af fåmælte og skuffede gæster gled ud gennem indgangsdøren og forsvandt derude, hvor snefoget var taget til og tågen blevet afløst af en hvid skumring. På indgangstrappen mødte de en barhovedet herre med lægetaske. Man veg til side for at gøre plads for ham, og i hallen gik Dennis ham hastigt i møde — denne vej, doktor, baronessen ligger oppe på første sal —

Deroppefra kom de to søstre og blev stående ved foden af trappen. Som to norner stod de dér med stive, ubønhørlige ansigter.

— Baronessen er død, sagde de højtideligt i kor, som med én mund.

— Hun var død allerede da vi kom derop, tilføjede Ellinor dystert.

Dr. Johansen havde i nogle år været nabo til »Fredensbo« og kendte familien uden i øvrigt at høre til »kredsen«. Ved enkelte lejligheder havde han været tilkaldt til baronessen, som ellers konsulterede en læge inde i København. Ved tilkaldelsen nu var han straks sprunget på sin cykel for ikke at spilde tid med at starte vognen og var spurtet de få hundrede meter. Han var en ungdommelig og sportstrænet mand sidst i tresserne, en mand af få ord, lidt studs og i inderkredsen kendt for et skarpt øje for sine medmenneskers mindre elskelige sider. Han var ingen ynder af adel og opstyltethed, og forholdet mellem baronessen og ham var præget af gensidig respekt for intelligens, men blottet for enhver nuance af varmere følelser.

Han sprang huskendt op ad trappen til baronessens soveværelse, fulgt af hendes nærmeste slægt og venner. Inden for døren blev de stående i en lille flok, tavst ventende mens lægen med ryggen til dem bøjede sig over baronessen. Der var Dennis, rank, ubevægelig, med et behersket udtryk af alvor og sorg på sit markerede, regelmæssige ansigt, svigersønnen Carlo med nervøst dirrende læber og urolige sideblikke, måske i søgen efter sin hustru, der ikke havde vist sig endnu ved sin moders dødsleje. Klotilde, baronessens gamle veninde og højre hånd, som i mange år havde ført en i det ydre tilbagetrukken, men vigtig tilværelse i huset som en blanding af selskabsdame og viceværtinde, en slags uofficiel oldfrue, der førte overopsyn med husholdningen og hjalp baronessen i personlige anliggender, var sunket sammen i en dyb armstol med ansigtet skjult i sine hænder, der var lyserøde og ringbesatte og blødt polstrerede som et par fløjlspuder.