Carl Bang

Fri til sidst

Udvalgte noveller

Lindhardt og Ringhof

Fri til sidst

Copyright © 1996, 2016 Carl Bang og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711618257

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Til mine døtre Julie og Lise, af hvem jeg har lært mere, end jeg selv kan forstå.

Blomsterne

Hun ringede til ham.

– Er det dig der har sendt blomster?

– Hvad for en slags blomster?

– Pragtfulde, røde roser, langstilkede.

– Var der ikke noget navn?

– Nej.

Pause.

– Er du der?

– Ja. Jeg tænker.

– Hvad tænker du så?

– Ja, det ligner jo ikke mig at sende blomster.

– Nej.

– Men der er ikke et ord med?

– Ikke eet.

– Ja, det ligner mig jo meget godt.

– Åhr, hold nu op med at være så irriterende.

– Så smider du røret som du plejer.

– Der er virkelig grund når jeg gør det. Du er så uforskammet.

– Og der er sandelig grund til at jeg bliver det. Du standser enhver diskussion.

– Du bliver så personlig, ondskabsfuld.

– Du tager alting personligt. Det er en tvangstanke hos dig at man er ude efter dig. Du tør ikke diskutere sagen igennem.

– Du skulle bare høre dig selv …

– Ja, jeg hører mig selv.

– Jeg mener når du »diskuterer«, som du kalder det.

– Når du mener diskussionen er gået lovlig vidt så beder du mig om at gå. Det er faktisk dit hovedargument i enhver diskussion. Det præger den.

– Øjensynlig, ja. Det er altså ikke dig der har sendt blomster?

– Herregud, det er jo ikke min stil. Men alle dine fine venner, det er jo lige deres nummer.

– Jeg har ikke noget mod blomster …

– Din politiske holdning er besynderlig … Jeg mener dine måder i forhold til din politiske holdning. Du er jo så politisk bevidst …

– Hvorfor svarer du ikke på mit spørgsmål?

– Hvilket spørgsmål?

– Er det dig der har sendt de blomster.

– Du ringer mig op her efter fjorten dage og spørger om jeg har sendt »de blomster«. Jeg ventede faktisk noget andet.

– Hvilket?

– En undskyldning.

Hun ler nervøst og vantro: Du må jo ikke være rigtig klog!

Pause.

Hans stemme er iskold, men med en belægning af halvt ironisk høflighed: Du fortæller mig altid at »mine tidligere elskere er mine venner«. Ja, der ligger hunden begravet … og den stinker.

– Hvordan det?

– Hvis dine elskere havde været dine venner, så var det ikke sket.

– Hvad var ikke sket?

– Så havde du beholdt en elsker og en ven.

– Og hvad har du beholdt?

– Og det spørger du om, du som ikke aner hvem det er der sender dig blomster. Hvorfor sætter du ikke bare de blomster i vand og glæder dig over dem? Det andet kan da være ligegyldigt. Jeg ville ønske nogen havde sendt mig nogle ruller lokumspapir. Jeg glemmer altid at købe.

Hun kommer til at grine. Men slår så over i et irriteret suk:

– Jeg ville nu godt vide det.

– Åhr, du gør jo indtryk på så mange. Siger du selv.

– DET GØR jeg.

Det er hans tur til at le.

– Er du ikke lidt selvoptaget, foreslår han.

– Og hvad med dig.

– Du er et træk bagefter. Mindst.

Pause.

Hans stemme, mildt og fordomsfrit spekulativ: På den anden side ligner det mig jo meget godt.

– Hvad ligner dig godt?

– Ja, jeg mener, hvis jeg sendte blomster, så ville jeg sikkert ikke sende et ord med.

– Hold nu op. Du må da vide det. Ja eller nej?

– Vent nu lidt, jeg analyserer bare en situation. Du må virkelig have lidt tålmodighed.

Han spekulerer.

– Ved du hvad, jeg har ikke tid, siger hun.

– Nå, men så må du vel gå, min elskede. Jeg har også travlt.

Pause.

Hun exploderer: Så sig det dog, var det dig!

Hans stemme, skuffet: Tænk dig dog om, elskede. Hvis det var mig, ville jeg så sige det? Så var det hele jo ødelagt.

Hun smider røret. Går op og ned ad gulvet, bider negle. Telefonen ringer.

Hun overvejer ikke at tage den, men tager den alligevel. Hun siger ikke noget. Han siger ikke noget en tid.

– Blomster er dyre for tiden, siger han, og så at få dem sendt med bud.

Hun tier.

– Du skal se, siger han, vedkommende giver sig nok til kende, før eller senere.

– Hvorfor det?

– Ja, hvis ikke fik han jo ikke spor ud af det.

– »Få ud af«, hvad mener du med det?

– Nøjagtigt hvad jeg siger. Ingen mennesker gør jo noget uden at få noget til gengæld.

– Ja, det må jo stå for din egen regning.

– Du kender måske nogen der gør det. Men så mange er det vel ikke. Det må være muligt for dig at indkredse ham. Tænk dig nu om. Eller har du så mange?

Hun svarer ikke.

– Har du?

– Jeg skal ikke stå til regnskab for dig.

Pause.

– Skal jeg?

– Nej, så sandelig ikke.

De taler meget høfligt nu. Den metalliske susen i røret får dem til at lukke øjnene, somom de søgte at holde fast på noget.

– Jeg har min menstruation, siger hun.

– Det er godt, siger han hæst, det er godt.

Susen.

– Dit røde blod, siger han.

– Det var så voldsomt denne gang.

– Ligger du ned?

– Nej, jeg står.

– Du skal lægge dig ned.

– Et øjeblik.

Skramlen.

– Ja, nu ligger jeg ned. Ligger du ned?

– Nærmest sidder.

– Hvorfor skal jeg så ligge?

– Jeg ville godt ligge hos dig.

– Du har sagt at du ikke kan lide menstruation.

– Det passer ikke. Ikke med dig. Det ved du da. Jeg slikker det i mig.

Pause.

– Må jeg komme?

Pause.

– Hvorfor svarer du ikke?

– Jeg tænker.

– OK, siger han bitter. OK. Så tænk for helvede. Du tænker for meget. Jeg går nu.

– Vent lidt, siger hun.

– Det behøver jeg ikke. Dine reaktioner …

– Og hvad med dine. Er du selv klar over …

– Begynder du nu igen. Dine analytiske talk-shows. Fejlen ved dig er at du overhovedet ikke kan elske, du har aldrig kunnet elske. Andet end dig selv, dig selv!

– Hvorfor råber du, hvorfor er du nu pludselig sådan?

– Du ville helst have at jeg blev »din ven«, ikke? En af dine venner. Men det bliver jeg ikke.

– Hvis du bare kunne lade være med at råbe sådan.

– Jaja, høflighed frem for alt, for himlens skyld høflig og ordentlig …

– Tak for blomsterne, skulle jeg have sagt.

– Du tror da ikke jeg ville ofre så dyr en buket på dig?

– Hvad kostede den? Nå, men jeg synes tanken var smuk. Det er jo den det kommer an på, ikke?

– Jeg har lyst til at sende dig en æske chokolader fyldt med lort.

– Du er grov.

– Ja, det ved du jo, og du får mig til at være endnu grovere. Om lidt så smider du røret. Det plejer du jo …

– Ja, fordi du er ond, og du er kun ude på at gøre mig ondt.

– Ja, ja, ja, hvor har du dog ret. Og dine venner kan jo heller ikke lide mig, som du så venligt og høfligt har orienteret mig om. De er jo så bekymrede for dig …

– Du begynder at gentage dig selv …

– … men nu har du vel fortalt dem – eller ta’ og gør det – at de ikke har grund til bekymring mere, ikke skat …

Et klik.

Forbindelsen er afbrudt.

Drengens sidste tid

De gemte sig i buskadset og stod og overvågede huset. De kom til at småfryse og blev irritable på hinanden, som mennesker i nederlag og modgang. De blev grebet af uendelig håbløshed. For det der var sket her i dette hus fik hjertet til at trække sig sammen. Og det trak sig sammen hver gang de stod her og så på de sorte vinduer. Huset var hvidt og lå på en høj skrænt ned mod søen og var omgivet af høje træer der gjorde det mørkt og fik vinduerne til at sortne af skygger.

I de høje træer var der råger der lavede en frygtelig støj undertiden.

De ventede hele tiden at se hendes hvide ansigt bag den mørke rude. Eller: De så det.

De stod under træerne og hørte vinden sukke og stønne i deres løv og grene.

De vidste bag hvilket vindue det var sket, og de følte denne skælven i hjertet bare ved tanken om at gå derhen og se ind i værelset. Det havde været hendes værelse.

Der var andre nederlag og håbløshed lige bag dem, noget der havde direkte med deres eget liv og fremtid at gøre. Og her kom de måske fordi sorgen og mørket lukkede dagligdags problemer ude eller gav dem en latterlig størrelse.

Gertrud hed pigen. Hun havde haft en kæreste. Hun var sådan almindelig. Men de havde set hende gå med sin kæreste i hånden nede ved søen, og hun havde smilet og leet og svinglet afsted i lutter forelskelse.

Hendes kæreste ville de nok ikke have genkendt hvis de havde mødt ham uden hende. Det skulle da være fordi der i de sidste uger havde været billede af ham i avisen. Et stort billede, men det lignede ham vist ikke ret meget.

De var ganske almindelige mennesker der var blevet forelskede i hinanden. Hendes forældre var ikke unge, de så gamle og grå ud. Hun var enebarn.

Så havde hun truffet en anden. Ham havde de ikke set. Det var altsammen noget der var kommet frem senere, i avisen og i folks snak. Under retssagen havde der været kø, og de fleste kom sletikke ind.

Men den nye var en hel del ældre end hun og var en der lagde pigerne ned. Sagde folk. Men ellers havde han jo ikke rigtig noget med sagen at gøre.

Kæresten, han var kommet en aften og på en eller anden måde kommet ind til sin pige som ikke længere var hans pige. Og derinde havde han skudt hende. Hun var blevet fundet i en blodpøl og stod ikke til at redde.

Og han var blevet fundet nede på vejen et sted og havde også været blodig. Men han overlevede. Og det havde han ikke ønsket.

Det var ikke til at vide om kærligheden kan være så stor. Eller om det var fordi han var skør og måske altid havde været det. Men i retssalen sagde alle vidnerne at han var rolig og venlig og afbalanceret, vellidt af alle. Sådan havde de skrevet. Også Gertrud var »vellidt af alle«.

Og så kommer der sådan en smart fyr som ikke var her fra byen. Og som sletikke mente noget særligt med det – som bare skulle have lidt morskab.

Før i tiden da de havde deres detektivklub opsporede de nogle gange folk der elskede ovre i plantagen. Selv havde de ikke prøvet det endnu. Og det var også noget mærkeligt noget når man så på det. Selvom man ikke tænkte på andet, både i timerne henne på skolen, og når man skulle læse lektier. Hele tiden.

Det var farligt at tænke så meget på det. Det var ikke til at læse lektier eller alt det man skulle.

Nu havde Aben, deres klasselærer, fortalt dem at de næppe kunne blive flyttet op i gymnasiet. »Medmindre der skete et mirakel«, havde han sagt.

Men der var da heldigvis tid endnu.

Det hele stod og faldt med Aben, det vidste de godt.

Peter havde været helt panikslagen. – Jeg skyder mig, hvis jeg ikke kommer op, havde han sagt. Min far bliver stiktosset. Han var ligeså bange for sin far som for Aben.

Peters skræk kendte ingen grænser. Esben tog det mere roligt.

– Skyde dig, det turde du aldrig gøre, sagde Esben.

Og Esben tænkte at Peter nok alligevel var for dum til at komme i gymnasiet. Men han sagde det ikke.

– Men Aben, ham kunne jeg godt skyde ned, sagde Peter, og man kunne høre han mente det.

– Ja, hvis det ikke blev opdaget.

De gik ned mod søen.

– Hvordan mon han har det? spurgte Peter.

– Hvem?

– Ham der skød hende.

– Han brændte den af lige i ansigtet på hende. Hun levede i flere timer efter.

Peter måtte beherske sig for at tænderne ikke skulle klapre i munden på ham.

– Det skulle have været Aben der fik det lige i masken, sagde han.

– Ja, lige ind i hans dumme, grimme fjæs.

– Den gamle bliver stiktosset hvis jeg ikke kommer i gymnasiet.

Esben sukkede. Han havde hørt den bemærkning temmelig tit i den senere tid.

De gik ud på den frønnede træbro der hang skævt i vandskorpen. Brædderne var halvsmattede og grønlige. De balancerede ud over vandspejlet og gav sig til at pisse. Den ene kunne pisse længere end den anden. Men den slags konkurrencer var de dog holdt op med. Der var bare tryk på.

Peter snakkede meget om at han syntes hans pik var for lille. Engang havde de målt pik. Man kunne jo måle den på mange måder. Men Esben hvis far var øre-, næse- og halsspecialist havde sagt at store pikke ikke blev så meget større end de små når de fik erektion. Det havde trøstet Peter meget. Han troede meget på læger og alle slags autoriteter.

Det gjorde Esben ikke. Hans far, øre-, næse-, og halsspecialisten havde snot i hornet året rundt. Om sommeren var det måske overfølsomhed over for planter eller et eller andet. Det havde en anden specialist ikke kunnet finde ud af. Og Esbens far gjorde ingen særlig stads af lægeriet. Som specialist tjener jeg mageligt en million om året, sagde han bare. Og hvem siger nej til det. Enhver idiot kan lave det jeg laver. Men min egen dryptud kan jeg ikke fixe.

De lynede op og stod og så ud over søen.

Deres tanker var mørke. Men det der med gymnasiet, det generede ikke Esben nær så meget som han gav udtryk for. Det var nærmest fordi Peter var hans ven. Og fordi Peter var fuldstændig fra vid og sans.

For i modsætning til Esben så sled Peter virkelig i det med lektierne, selvom han ikke ville være ved det. Esben rørte ikke skolebøgerne. Og hans far gjorde ikke det store nummer ud af det med karakterbogen. Han havde jo altid pralet med at han heller ikke selv i skolen nogensinde havde været den store slider. Han havde altid kunnet lide at nyde livet. Det var også derfor han var blevet læge – og specialist. Den eneste moralske bemærkning der kom over hans læber var: Der er sgu ikke noget mere deprimerende for et menneske end en dårlig økonomi. Om vinteren tog han til Spanien og spillede golf. Han bekymrede sig ikke om sine børns fremtid. Han bekymrede sig ikke for noget som helst. Og det eneste der irriterede ham var hans dryptud.

Peter var enebarn. Så han fik hele trykket fra sin far der så idelig bekymret ud og let blev fuldstændig hysterisk. Han havde det med at varpe Peter et par. Og Peter havde let til at rødme. Det var somom han altid ventede at få en på skrinet.

Det forekom Esben meget interessant at være sammen med Peter. Det stimulerede hans svage nysgerrighed.

Peters mor var en bleg og plaget kvinde der knirkede så underligt når hun snakkede. Heldigvis sagde hun ikke ret meget. Og hende var Peter i hvert fald ikke bange for. Han behandlede hende ad helvede til.

– Jeg må hjem, sagde Peter. Går du ikke med?

– Går du ikke med, gentog han da Esben ikke svarede med det samme.

De begyndte at gå ind mod byen.

– Så er din far altså stadig oppe på mærkerne.

Peter nikkede mørkt.

Esben vidste godt at Peter skulle være hjemme og læse lektier. Hans far kontrollerede ham i hoved og røv. Men når han havde Esben med så sagde Peter bare at de skulle læse lektier sammen. Og når Esben var med så var Peters far helt ovenud. Han lo højt og virkede så munter somom Esben var kunde i hans butik. Peters far havde enorm respekt for en mand der tjente godt over en million, og også for hans søn.

På gågaden mødte de Elly, den strigle. Hun var en grinebider. Og nu stod hun også der og grinede og knækkede over, somom de tog på hende, og snakkede løs. Peter stod stum ved siden af med røde pletter af bare befippelse. Han var dødforelsket i Elly, men blev fuldstændig konfus når han stødte på hende.

– Hende skulle du se at få lagt ned, sagde Esben da de gik videre.

Peter rødmede endnu mere. Han ville ikke snakke om det.

– Hun er en ganske almindelig pige, sagde Esben.

– Hun ser overhovedet ikke mig, mumlede Peter og blev bleg igen.

Peters far var i butikken. Han stod og talte i telefon og snakkede højt og muntert. Men sommetider blev hans stemme meget alvorlig.

– Jeg kan fortælle Dem at med dette udstyr som kan kobles sammen med det De allerede har får De en bogføringskapacitet som De ikke har drømt om. Jeg kan komme ud og demonstrere det. De får det samme for den halve pris. Eller rettere: De får dobbelt så meget for pengene. … Ja, ja, det var udmærket at De ventede. Bare for et år siden … Ja, jeg sender brochuren.

Peters far lagde telefonen og kom hen og gav Esben hånden.

Før i tiden sad han nede i kælderen og reparerede gamle skrivemaskiner og havde altid en brunlig halvbeskidt kittel på.

Nu havde han udvidet butikken og der var smarte, flade skrivemaskiner og skærme over det hele.

Han smilede meget mere end før og havde været på edb-kursus og havde fået jacketkroner i fortænderne.

Men i lejligheden ovenpå så der ud som der plejede somom de havde fundet møblerne på en auktion for dødsboer.

Velstanden var ikke nået derop endnu.

– Nå, skal I ind og slide i det med matematikken? spurgte han. Det er godt, drenge, hæng i. Man skal være i spidsen. Der er en fremtid i edb og matematik.

Peter stod og legede med et tastatur og fik trykket uforståelige tegn frem på skærmen. Han kunne bombe slagskibe, sprænge fjerne mål i luften inden de blev nære. Han var skide hurtig på knapperne.

Han forestillede sig at Aben blev ramt i hjertet ved fjernudløsning, at hemmelige, bittesmå missiler sporede ham. Usynlige, men lynhurtige. Han forestillede sig at Aben sad på lokum og pludselig sank han sammen, taget med bukserne nede.

Og han trykkede lynhurtigt på tasterne og forfulgte det listigt undvigende mål. Og den lysende, svævende genstand skiftede karakter og blev til Elly, Ellys lysende sjæl, hendes bevidsthed hvori han ikke existerede. Men nu havde hans hemmelige, ladede missiler opsporet hende – og her, nu, trængte de ind og hun vågnede midt i natten og tænkte på ham, fyldtes af ham, længtes efter ham som han længtes efter hende, deres sjæle mødtes og smeltede sammen.

Han hørte Esben og fa’ren snakke sammen. Esben kunne snakke med alle og enhver. Selv hans mor kunne han snakke med.

Men så længe var han selv i fred.

– Gymnasiet, hørte hun Esben sige, det er ligesom det eneste saliggørende.

Hans far lo. – Jamen, vi må da være realistiske, sagde han. Vi lever jo i et samfund hvor man knapnok kan blive politibetjent. Uden studenterexamen.

– Så går det jo også derefter, sagde Esben og fik igen Peters far til at le somom han blev kildet.

– Verden kommer til at se anderledes ud, siger Esben. Vi forbereder os på det ene, men det bliver helt anderledes.

– Hvor klogt sagt, Esben, mæler Peters far alvorligt. Men der er én ting der ligger fast, og det er at der er en fremtid i edb, det er selve fremtiden.

– Det er bare ikke mig, siger Esben.

Peters far ser mørkt hen på sin søn.

– Du skal nok klare dig. Men med Peter ved jeg ikke. Han kan ikke engang blive blikkenslager, upraktisk som han er. Og i skolen er han bestemt ikke noget lys.

– Det skyldes kun ham Aben hvis vi ikke kommer op i gymnasiet, siger Esben. Han er på nakken af os, især Peter.

– Ja, ja, jeg ved det. Men der er altid vanskeligheder der skal overvindes, og hvis man ikke kan overvinde dem bliver man agterudsejlet.

Esben vender sig og ser ud over torvet. Han har mest lyst til at gå nu. Det er godt man ikke er i Peters bukser.

– Ingen roser uden torne, siger han så.

– Hvad mener du? spørger Peters far.

– Det ved jeg såmænd ikke. Man skal ikke gå over åen efter vand.

Øjnene flimrer usikkert i edb-mandens ansigt.

– Jeg mener bare, siger Esben, man har den søn man har.

Peters far prøver at forstå, men det ser ud til at det ikke lykkes for ham. Det er let at gøre den mand usikker, og det er også Esbens mening. Herregud, stakkels Peter. Hvis man havde sådan en far gik det jo ad røven til.

Nej, Peter kommer ikke i gymnasiet. Dommedag venter ham. Men endnu er der lidt tid.

– Jeg ved du er en god kammerat, siger Peters far. Og jeg håber du forstår hvor meget det betyder for os at Peter bliver student. Du kan have en god indvirkning på ham. Det ved jeg. Selvom du er god til at spille komedie og lave lidt skæg med borgermusikken …

Nu er det lige ved at Esben rødmer. Manden er sgu pinlig.

– Kom, skal vi gå op og arbejde med matematikken, siger Esben med et listigt smil. Og det afspejles taknemmeligt på kammeratens ansigt.

Peter smider sig på sengen.

– Jeg hader ham, siger han og er ved at græde.

– Tænk nu på noget andet.

– Jeg ville ønske man kunne rejse væk. Men hvor skulle jeg rejse hen?

– Vi sidder i det til halsen. Men fremtiden venter. Om tre år er vi ude af skolen. Og Aben vil være et fjernt minde.

– Hvis jeg ikke kommer i gymnasiet, så bliver jeg arbejdsdreng, det siger far.

– Det er ikke til at få et job som arbejdsdreng, griner Esben.

Det banker på døren.

Peters mor står i døren og smiler usikkert.

– Jeg ville bare spørge om I ville have en kop te?

– Nej, råber Peter. Vi vil ikke have te.

Hun begynder at trække sig tilbage.

Esben rejser sig op og går hen til døren.

– Goddag, siger han og rækker hånden frem. Jo, vi vil meget gerne have en kop te.

De er på cykel idag. De har ræset rundt i bakkerne nord for søen.

Det mørknede tidligt, men blodet jog gennem deres kroppe og de var som rødglødende himmellegemer der jog lavt over jordens stivnende overflade.

Neden for huset standsede de og smed cyklerne i rabatten. Deroppe lå det strenge, hvide hus. De sneg sig nærmere. De dukkede sig bag hvert et skjul for ikke at blive overrasket af fjendens kugler. Der var ikke tegn på liv deroppe. Der var tegn på død.

Ruderne var mørke. De følte modet svigte. De standsede op.

– Jeg gider ikke stå og glo på det hus, sagde Esben.

Han begyndte at gå tilbage, og Peter fulgte taknemmeligt efter. Ovre på den anden side lå byen med sine blinkende lys, et lille stykke stjernehimmel landet ved søens bred.

– Jeg forstår ikke at han kunne gøre det, sagde Peter.

– Kærligheden, vrængede Esben, men det skjalv også i hans bryst. – Superegoistisk, tilføjede han, jeg vil aldrig forelske mig rigtigt. Og jeg kan nok heller ikke.

– Han skulle bare have taget det roligt, så var hun nok blevet træt af ham, fidusen.

De rejste cyklerne op og slingrede igang.

– Nu skal jeg hjem og krydsforhøres, sagde Peter.

Esben orkede ikke at svare.

– Om tre år så rejser du fra byen, så rejser I allesammen fra byen. Og jeg skal gå og se på den gamle og høre på ham.

– Så rejs for fanden.

Peter var ved at glide ned af cyklen af lutter selvopgivelse.

– Du ved ikke hvordan det er at have ham til far.

– Nej, det ved jeg heldigvis ikke, flyver det ud af munden på Esben.

– Jeg skyder mig.

– Du kommer i gymnasiet.

– Nej, jeg gør ej. Det ved du godt. Du kan bare tage dig sammen og charmere hele bundtet. Men jeg …

– Godt ser det ikke ud, indrømmer Esben. Aben er ikke sådan at komme om ved. Vi må finde på et eller andet.

– Vi sender ham en forgiftet æske chokolade.

– Jeg skal snakke med pappa om det, smiler Esben, han har forskellige giftige ting i biksen.

De holdt op med at træde, og omsider gik cyklerne helt istå. De stod der i skrævende stilling.

– Nej, nu må jeg hjem, sagde Esben med en helt anden slags stemme.

– Du har lovet at følge mig hjem.

– Jeg gider faktisk ikke.

– Du har lovet mig det. Peters stemme var pludselig fyldt med fortvivlelse. Han klamrede sig til Esbens styr.

Pludselig blev Esben hidsig. Et glimt bag øjnene. Faktisk vidste han at han var træt af Peter, dødtræt.

– Slip! råbte han og rykkede til.

De faldt begge to med cyklen imellem sig.

Han skubbede voldsomt Peter væk. Men Peter rejste sig og var over ham inden han nåede at komme helt op. Esben fik et slag i ansigtet.

Peter stivnede og stod der og så fåret ud.

– Det må du altså undskylde, sagde han.

Men det susede for Esbens øre og han slog og slog. Han hadede ham, ville være fri for ham. Han ville ikke have noget med Peters nederlagsverden at gøre. Hans far, hans mor.

– Esben, sagde Peter, og det lød somom han var ved at græde. Og græde skulle han komme til.

Pludselig var der en skygge ved siden af dem. De holdt op. De skævede til drengen der stod der.

– Hvad er det I laver? spurgte drengen.

– Vi morer os, sagde Esben.

Drengen smilede usikkert.

– Hvad fanden, sagde Esben, er det ikke Abens søn. Er det ikke et stykke abeyngel vi har der.

– En af slaverne fra syvende, sagde Peter.

– Nu tager vi ham og putter ham i den sorte gryde.

Esben stak sit ansigt helt hen til drengens.

– I skal bare lade mig gå, sagde drengen.

Det rykkede og virrede i hans hals. Somom hovedet prøvede at forlade kroppen.

Så stødte han fra og kom i sadlen. Men Peter havde allerede fat i ham.

– Lad være, skreg drengen, jeg skal hjem.

– Han skal hjem, konstaterede Esben og stak igen sit ansigt helt hen til ham, nøjagtigt som hans far gjorde når han havde fat i en. Aben havde en stinkende ånde.

– Det er sgu mærkeligt at der er nogen der vil røre ved ham, sagde Esben.

– Er der da det?

– Ja, de siger at Aben giver ham så mange klø.

– I gør mig ikke noget, jamrede drengen.

– Nej, nej, sagde Peter med et koldt smil, selvfølgelig gør vi ham ikke noget.

– Han skal bare gå op til det hvide hus.

– Hvad skal han gøre der?

– Jeg vil ikke, sagde drengen med svag stemme, jeg kommer for sent hjem.

– Han kommer for sent hjem, sagde Peter.

– Det gør han, sagde Esben.

Drengen begyndte at flæbe.

– Hold op med det der, sagde Esben og tog ham i armen.

Drengens arm for op foran ansigtet. Han skælvede synligt.

– Men hvis vi gjorde dig noget, så skulle du nok lade være med at sladre?

Drengen tog hånden ned fra ansigtet.

– Så svar dog for satan! råbte Peter, sladrer du?

– Nej, sagde drengen.

– Godt, sagde Esben, du er vores slave, ikke?

– Jo, sagde drengen.

– Og hvis han sladrede, sagde Peter.

– Ja, så ville han ikke få det spor rart i skolen.

Esben kunne mærke abesmilet på sit ansigt.

– Nu skal vi køre en tur, sagde han.

De besteg cyklerne, drengen kørte i midten.

De standsede neden for det hvide hus. Esben greb fat i drengens styr.

– Nu går du op til huset. Så går du hen til døren og ringer på dørklokken.

– Jeg tør ikke, mumlede drengen.

– Så skærer vi nosserne af dig. Jeg har kniven her, sagde Esben og viste ham dolken han bar i bæltet.

– Han har vel ingen nosser, sagde Peter.

– Så nøjes vi med pikken, sagde Esben.

– Vi følger dig et stykke op.

De begyndte at gå med drengen imellem sig.

Pludselig for de sammen ved en frygtelig lyd. Det skræppede over deres hoveder. Det var de mørke fugle.

Drengen rev sig løs og begyndte at løbe. De satte efter ham og fik hurtigt fat i ham. De slæbte ham med sig.

– Sæt dig der, sagde Esben og pegede på en træstub.

Drengen satte sig. Han trak vejret i stød.

– Sig at du hader din far ligeså meget som vi gør.

Drengen begyndte at hulke.

– Tag det nu roligt, sagde Peter, der sker dig ikke noget. Men sig det.

Drengen forsøgte, men stemmen klikkede.

– Sig det så, sagde Esben og tog dolken ud af skeden og betragtede den.

– Jeg hader … min far.

– Og du hader ham ligeså meget som vi gør.

– Og jeg hader ham ligeså meget som I gør.

– Go’ dreng, sagde Esben kærligt.

– Og sig: Jeg er ligeså dum som min far.

– Jeg er ligeså dum som min far.

– Fint, fint.

Drengen sad på træstubben og krøb sammen.

– Rejs dig op.

Drengen rejste sig.

– Nu venter vi her, så går du op til døren og ringer på.

Drengen bøjede sig forover og græd.

– Se så at komme afsted, råbte Peter og for frem mod ham.

Drengen satte igang. De stod og så efter ham.

Huset så meget stort ud og drengen meget lille.

Det sidste stykke gik han hurtigt. Han sneg sig forbi vinduerne. Han stod foran døren og trykkede på knappen.

De kunne høre dens ringning helt ned hvor de stod.

Så stak han af og kom styrtende. Lidt fra dem blev han stående.

– Godt, min dreng, sagde Esben, du har bestået den første prøve. Drengen kom nærmere.

– Må jeg gå hjem nu, sagde han ydmygt.

De svarede ikke.

De vendte sig om og begyndte at gå. Drengen fulgte efter.

– Jeg skulle være hjemme klokken fem.

– Hvad gør han ved dig når du kommer for sent? Får du smæk i din bare?

– Nej, hviskede drengen.

– Hvad gør han så ved dig?

– Jeg bliver … lukket inde på mit værelse. Og så trækker han fra i mine lommepenge.

– Hvad får du i lommepenge?

– To hundrede kroner om måneden.

– Det var mange penge for en lille dreng.

– Men så skal jeg også selv betale danseskole. Og sko, det skal jeg selv betale. For så passer jeg bedre på dem, siger han.

– Hvornår får du næste gang lommepenge?

– Til den første.

– Så kan du betale os … skal vi sige halvtreds kroner.

– Ja, siger Esben, så skal vi beskytte dig. Ingen kan krumme et hår på dit hoved. Du skal bare sige det til os.

– Hvordan skal jeg så betale danseskolen?

– Danseskolen, ler Peter, en, to, tre og et lille chassé. Så kan du rigtig klemme pigerne.

– Nå, men du kan måske arbejde pengene af, siger Esben.

– Hvordan?

– Tja, der kan jo være så meget, lappe cykler og sådan noget. Du kan tro at det er rart at have nogle venner som os. Du har sikkert ikke nogle venner, sådan rigtige venner? Drengen ryster på hovedet.

– Og så nogle fra de store klasser. Du er sandelig heldig.

Drengen nikker uden større overbevisning.

Esben lægger armen om ham og giver ham et venskabeligt hug. Nøjagtigt som hans far, Aben, kan finde på at forvirre sine ofre med pludselige stemningsskift.

– Vi har jo lagt mærke til dig i skolegården, siger Esben, du går ret meget alene omkring.

Drengens øjne fyldes med tårer og det trækker om hans mund.

Så begynder han at nyse, og han nyser og han nyser. Han står og dingler somom hans hoved var ved at explodere.

– Så kan du godt stikke hjem, lille ven, siger Esben.

Drengen er ikke længe om at komme i sadlen.

– Så siger vi pænt farvel, råber Peter.

– Farvel, råber drengen.

Esben tager sin kniv frem og kaster den mod et træ. Han ville gerne kunne få den til at sidde dirrende i spidsen. Det mislykkes igen – han går rundt og roder i visne blade efter den.

– Kan du ikke komme og hjælpe mig?

– Jo, hvis du følger med hjem, bare lige for …

– Ja, siger Esben ærgerligt, så gør jeg lige det.

– Ja, du kan sagtens, du kan jo komme når det passer dig. Ingen der kontrollerer dig.

– Nå, hvad skal vi så stille op med ham? spørger Esben.

– Det ved jeg sgu ikke.

– Prøv nu at tænke dig om. Vi kan bruge ham til meget. Vi kan få ham til at plante pæne oplysninger hos hans far.

Han kører og smiler for sig selv.

Og når vi har trænet ham godt op, så kan han virkelig blive til gavn.

– Hvordan?

– Vent og se.

Esben fulgte Peter ind. Peters mor og far sad i spisestuen og spiste. De sad på stive, gammeldags stole og et koldt lys fra en højtsiddende lampe lyste ned på dem. De så næsten uhyggelige ud, voksagtige.

Men Peters far lyste op i et smil.

– Nå, der er I. Vil du have en bid med?

– Nej tak, sagde Esben med sit pæneste smil, jeg får allerede ballade nok når jeg kommer hjem. Min far er skrap. Men jeg siger bare at jeg har været her, så sker der ikke noget.

Den gik lige ind. Esben gav hånd.

Den løgnhals, tænkte Peter. Han tænkte på at her skulle han opholde sig tusindvis af aftener til, triste måltider. Han havde ingen appetit. Men her i huset spiste man op. Han længtes efter Esben. I Esbens hus var der morsomt, varmt og alting var så flot. Hvorfor skulle man fødes så forskelligt, eller rettere sagt: Vokse op så forskelligt. Nogle i lys, andre i mørke. Men han var ven med Esben. Tænk hvis han ikke havde haft ham som ven.

Peter havde en uheldig dag. Det vil sige, det var kun i Abens time han var uheldig.

Han fik hele turen. Også den med nulren af øreflippen.

– Peter, sagde Aben og smilede sit hæsligt-elskværdige smil mens han nulrede hans øreflip, jeg har talt med din far. Han er meget bekymret. Det er jeg også.

Peters kinder glødede mere og mere. Og dernede sad Elly og så hans ydmygelse.

Hele dagen var ødelagt for Peter. Han sank i et dybt, mørkt hul. Mørke, mørke hvilede i ham.

I det store frikvarter sad de og småfrøs på en bænk.

– Sid nu ikke der og hæng. Lad ikke Aben triumfere sådan.

– Det kan du sagtens sige.

Esben lagde sin hånd på hans skulder.

– Nu skal du høre, jeg har overtalt min far til at invitere ham med til selskab hos os.

– Hvem?

– Aben selvfølgelig. Far var ikke meget for det.

– Og hvad skulle der komme ud af det?

– Er du gal. Du kender vist ikke min far. Far kan bare det der.

Som Esben selv kan, tænkte Peter.

– Når han har været sammen med far så skal du bare se løjer. Jeg har sat ham ind i det hele.

Men det opmuntrede ikke Peter. Han vidste at Esben ville komme i gymnasiet, og hans hjerte snørede sig sammen af misundelse.

– Så sig dog noget, mand, udbrød Esben. Jeg bruger tænkeren, mand, jeg gør noget for os.

– Dig har han ikke noget imod, Esben, det ved du godt.

– Pyh, sagde Esben, du er sgu tung at danse med. Men grav du dig bare ned, din muldvarp.

– Nå slave, hvodden går det?

Drengen smilede frygtagtigt.

Esben rakte dovent hånden op og begyndte at nulre drengens øreflip indtil hans øjne løb i vand.

– Hver dag i det store frikvarter kommer du hen til os og aflægger rapport.

Drengen nikkede.

– Løb så ud og leg.

Drengen fjernede sig. Men ikke så langt. Han stod og så på dem.

Pludselig sagde Peter: Du kunne få min far og mor inviteret med.

– Hva’?

Peter blev helt rød i hovedet. Han kunne have slået sig selv på munden.

Esben betragtede ham ufravendt.

– Ikke noget, sagde Peter hurtigt.

– Nu må vi sgu ikke tage for store mundfulde, sagde Esben. Han rømmede sig lidt som en der lige skal formulere sig rigtigt: Det kan også blive for tydeligt. Jeg mener: Man skal være taktiker.

Peter rejste sig op, vendte ryggen til Esben og lod somom han betragtede noget på legepladsen.

– Nå, skal vi gå op. Det ringer straks.

De daskede afsted med hænderne i lommerne. Som to voksne mænd.

Peter holdt uden for skolen. Han ventede indtil Elly kom. Han holdt sig på siden af hende.

– Ved du at Esben er varm på dig, sagde han.

Hun svarede ikke.

– Ja, jeg må da vide det, sagde Peter. Jeg er jo hans ven.

Elly vibrerede med næsefløjene og vrængede lidt på munden.

– Jeg synes bare du skulle vide det.

– Hvis han var skulle han nok selv finde ud af det, sagde hun bare og trådte til. Peter sakkede agterud.

Han hadede hende og han elskede hende.

Esben tog sig en cola i kiosken. Han blev hængende længe.

Hvorfor skal jeg altid være så god af mig, tænkte han. Der er noget sygt ved det. Måske er der noget sygt ved mig.

På vejen går han op i sin fars konsultation. Der er det altid lettere at slå ham for nogle slanter.

Der er tomt i konsultationens venteværelse. Den næste dør står halvåben, og den næste igen på klem.

Der kommer underlige lyde derindefra. Esben nærmer et øje til sprækken. Og ser …

Han løber ned ad trappen, han springer ud på gaden og op på sin cykel. Han er ved at revne af grin.

Han må dele det med nogen. Og det må blive Peter.

Peter bliver helvedes glad da han kommer. Esben stønner som en blæsebælg.

Og begynder at fortælle.

– Ved du hvad jeg så: Der stod de, far med bukserne nede om hælene og bar røv … Han må holde inde og er næsten ved at brække sig af grin.

– … han stod der og pulede løs. Og hende assistenten, hun stod ved vinduet med røven til, du. Og de stønnede og de prustede …

Peter er blevet så rød som et dryppende blod i ansigtet. Han måber.

– Jeg synes … jeg synes ikke du skulle, mumler han og ser væk.

– Hvad skulle jeg ikke. Jeg kender da den gamle, han er mægtig liderlig. Er der noget galt i det?

– Og hvad så med din mor? siger Peter med hul stemme.

Esben griner. – Hun er jo psykolog, så hun forstår det hele.

– Også hvis hun vidste det?

– Hun har nok også lidt gående. Men det er da klart, hun ville blive rasende. Hun ville stikke en brødkniv i ham.

Esben griner højt.

– Alle mennesker er stangliderlige, siger han så. Og hvis de ikke er det, så er de jo syge. Det er bare spørgsmålet om at få gjort noget ved det.

Tænksomt har han rullet sit venstre ærme op, taget kuglepennen og tegner i albuehasen en oval og pynter lidt på den. Så ligner det en kusse. Han stirrer på den. Han slikker den.

De slår et slag ind og får sig en burger og cola.

– Aben, siger Esben, han er også liderlig. Når han står og stirrer på deres lækre babser – han er lige ved at bide i dem. Han kunne tænke sig at nulre deres brystvorter.

Peter gyser. – Tænk at der er nogen der vil med ham.

– Det er der sgu heller ikke mere. Grimme piger, fede piger, dem kan han ikke lide. Men de søde piger dem forkæler han altid.

– De hader ham.

– Det gør de, han skal brænde inde i helvede med sine lyster. Men vi, Peter, vi som er sådan nogle flotte fyre, vi skal lige til at starte. Vi skal have hundreder af piger. Vi har en million skud i røret, så vi kan blive ved.

Peter puster gennem sugerøret ned i glasset.

I sygeplejeforretningen er der brystproteser, kunstige lemmer, bånd og bind.

Esben går hen til hylden med præservativer og undersøger nøje sagerne.

Manden i den hvide kittel nærmer sig.

– Hvad ønsker den herre? spørger han overdrevent høfligt.

Esben hiver en pakke frem.

Manden pakker den ind med smal mund.

– De er til min far, siger Esben og smiler, min mor kan bedst lide dem med knopper.

Mandens mund bliver endnu smallere.

Udenfor griner de af.

– Nu skal vi hjem og prøve dem, siger Esben.

– Ikke hjemme hos mig, siger Peter med alle tegn på rædsel.

Så cykler de hjem hos Esben.

– Lad mig se om du kan få den stiv.

– Nej.

– Du er en værre tøsedreng. Hver gang jeg tager bukserne af, så bliver den stiv.

– Det gør min da også.

– Lad mig se.

Esben tager fat på ham. Men Peter er mindst ligeså stærk, så det får han ikke noget ud af.

– Ved du hvad, vi sender en gummitud til en pige hver, med kærlig hilsen. Så de kan vide hvad det drejer sig om.

– Du er ikke rigtig klog.

– Er det da ikke det det drejer sig om? Vi kan sende den nu. Kom og skriv en hilsen til Elly.

Peter stønner af skræk og forargelse.

– Du kan tro hun vil kunne lide det, siger Esben. Skal vi vædde?

– Eller vi kan sende Aben en, med kærlig hilsen fra en af de piger han går og savler efter, tilføjer han.

Esben ruller præservativet sammen igen og hiver det af.

– Har du prøvet, rigtigt? spørger Peter.

Esben svarer ikke men sender ham bare et køligt øjekast: Hvilket tåbeligt Spørgsmål.

Aben lod Peter i fred den næste time.

– Der ser du, konstaterede Esben, det går fremad.

Esben vinkede slaven hen til sig og famlede, mens han fumlede efter noget i lommen.

– Gå over til Elly, sagde han, giv hende det her.

Slaven tøffede straks afsted.

– Hvad var det for noget? spørger Peter.

Esben smiler. – Det skulle du bare vide.

– Var det en gummimand?

– Esben nikker.

– Det kan du altså ikke gøre.

– Jeg kan gøre hvad der passer mig.

Esben griner lydløst.

Ovre i skolegårdens fjerneste hjørne skimter han Elly knækket sammen af grin omgivet af veninder, som fugle ved foderbrættet.

Efter skoletid hang Esben skrævende over sin cykel og snakkede med Elly.

– Hej, råbte han da Peter kørte forbi. Men Peter lod somom han intet hørte og kørte videre.

Og Peter føler ryggen blive koldere og koldere mens han fjerner den mere og mere fra sin elskede.

Peter ligger på sengen med hovedet ned i puden, mens Esben fortæller om alt hvad Elly havde sagt.

– Jeg tror sgu hun snart er parat til at prøve, siger han.

– Prøve hvad? siger Peter surt.

– Kneppe for fanden mand.

– Med hvem?

Esben vender det hvide ud af øjnene og ser mod himlen.

Peters stemme lyder underlig.

– Hvad er der i vejen med dig?

Der undslipper Peter et hulk, han prøver at undertrykke det, men kan ikke. Han slår med hovedet som en vild hest. Esben ser at hans ene kind er ildrød.

– Hvad fanden, har han stukket dig en?

Peter nikker som i krampe.

– Mor fandt en gummimand, og hun viste den til far. Han blev helt sindssyg.

– Han er da bare misundelig.

Esben længes efter at stikke af. Han bliver i dårligt humør af at være her i huset.

Peters far kommer hurtigt ud i entreen. Han ser meget alvorlig ud.

– Jeg vil gerne snakke med dig Esben.

Esben smiler høfligt.

– De må undskylde, hr. Svendsen, jeg er lidt sent på den, så det må vente til en anden dag. – Så åbner han bare døren og går ud på trappen og løber fløjtende ned.

Næste dag er Peter og Esben ikke sammen. Peter går alene – men Esben er altid med i en flok, altid i nærheden af Elly og hendes veninder.

Da Peter cykler hjemad mærker han en skygge bag sig. Han sætter farten op, men skyggen følger med.

Tilsidst sagtner han farten.

– Hvad vil du?

Drengen står der og vrider sig. Så rækker han hånden frem. I håndfladen ligger der fem blanke tiere.

Peter slår ham over den hånd så mønterne klingrer mod jorden og ruller i alle retninger. Han har lyst til at slå ham midt i ansigtet.

– Hold dig væk! råber Peter, skrub af!

Drengen står helt lammet.

– Jeg skærer nosserne af dig, jeg mener det! skingrer Peters stemme.

Og han mener det.

Sidste sæson

»En større sorg i verden ingen ved
end Romeos og Julies kærlighed!«

Hun kendte ham godt, skuespilleren der boede til leje ovre på den anden side af gaden. Han var ikke ung længere. Han gik med spraglet tørklæde. Lidt duknakket var han, og hun havde tænkt om han nogensinde fik ordentlig mad. Men hun levede i en lukket hård verden. I 15 år havde hun været gift med Johan og var hans ejendom. Hun var blevet standset på sin vej dengang Johan lagde sin hårde firkantede næve over hende. Johan der aldrig sagde andet end det strengt nødvendige. I hårde små grynt regerede han hende, og hun havde aldrig tænkt på at gøre oprør. Men når han var ond og slog hende lukkede hun sig langt ind i sig selv og drømte videre – hun forlængede sit ungpigeliv, og kunne gå og drømme om livet og døden som en ung pige der ikke har foldet sig ud til kvinde endnu. Johan sagde hun gik og sov. Med årene var hun blevet lidt svær, men hendes ansigt havde noget pigeligt over sig, noget der vokser langsomt og ældes langsomt.

Da skuespilleren den formiddag kom ind i forretningen skete der noget med hende. Hun mærkede pludselig den ømhed der var i hende. Hun lagde mærke til hans nervøse Smalle hænder. De var så anderledes end Johans hårde hænder. Hun mærkede at de hænder dér under hans slidte ærme også havde en ømhed i sig, og hun så op i hans ansigt og så hvor alting havde været hårdt ved ham også. Hun fik næsten ondt i hjertet ved at mærke den angst der var i hans blik, og at hun var stærkere end han.

Johan var inde i baglokalet, ved at smøre en maskine. Men han lyttede altid efter hvad der skete i butikken og var parat til at gribe ind, til at regere hende med sine små grynt. Johan lejede aldrig en skrivemaskine ud uden at være sikker på sine folk. Selvfølgelig skulle han være sikker, for skrivemaskiner var dyre. Men det var altid hende han satte til at kontrollere folk, og hun kunne ikke lide det. Hun syntes at når folk havde betalt for at leje en maskine og sagt hvor de boede, så måtte det være nok. Det var sikkert rigtigt som Johan sagde, at hun var for godtroende – som alle kvinder – Johan troede ingen og intet. Heller ikke hende. Når han selv var ude var det hende forbudt at leje maskinerne ud. Hun måtte holde kunderne hen til han selv kom. Og hun skulle ikke prøve på at gøre andet end hvad han havde sagt til hende.

Af bitter erfaring var hun for længe siden holdt op med at gøre noget som helst af sig selv. Hun frygtede Johans retfærdighed og straf. Hun følte altid han havde ret. Selv når han var ond havde han ret. For han var en mand, og når han blev vred slog han hårdt. Og bagefter fandtes der ingen tilgivelse. Han foragtede hende, og hun fandt sig i det. Hvad skulle hun ellers gøre? Som Johan sagde, hvad skulle hun gøre uden ham? Det var sgu ham som måtte tænke for hende, altid fortælle hende hvad hun skulle gøre. Så snart hun gjorde noget på egen hånd gik det galt. Hun vidste det med uhyggelig sikkerhed.

Kun lille Johan som altid stod på trappen der gik fra stuen ned i butikken og så på folk med store tavse øjne – kun ham kunne hun fortælle sine drømme som hun lavede om til små historier. Men også han var en Johan som ville blive stor. Kun når de var alene fortalte hun ham sine historier. Johan sagde at drengen ikke skulle være en pylret pigedreng, han skulle være et mandfolk. Et sammenbidt mandfolk som Johan. Sådan måtte det vel være. Men det gjorde ondt i hende når hun tænkte på at også han skulle tages fra hende og blive mand. Også han ville komme til at foragte hende. Men endnu var han et barn – og når Johan faldt over hende og slog hende når hun havde gjort en eller anden dumhed, så hun hans lille ansigt blive blegt og forfærdet – men græde turde han ikke. Hun så ham øve sig i at gøre sit lille ansigt tungt og firkantet, som store Johans. For han vidste han skulle være et mandfolk. Mandfolk græder ikke, de gør ikke dumheder – de går bare rundt og er firkantet i ansigtet og regerer og snærrer nogle sorte ord langt inde. Lille Johan ville gerne være et mandfolk. Men sommetider var det så svært. Som far blev han nok aldrig.

Når han blev klædt af var han altid forfærdelig bange for at far skulle høre de historier mor fortalte om prinser og prinsesser, for det var kun noget pjat. Men det var dejligt – hvis bare far ikke fik det at vide – far hørte og så jo alt, ligesom vorherre. Om natten drømte han at han hørte mor græde, han løb og løb efter hende, men kunne ikke finde hende. Far var alligevel den største og stærkeste. Han kunne skille de mærkelige maskiner ad man skrev på og sætte dem sammen igen. Folk kom og lånte dem af far og betalte for at få lov til det. Ham måtte man hellere være gode venner med.

Skuespillerens stemme var famlende. Det undrede hende at det var den samme mand der om aftenen stod på scenen og var prins og sang om kærlighed. Han var vel heller ikke rigtig skuespiller, han optrådte i en operette der hed: »Jeg giver dig min kærlighed«. Nogle af hendes naboersker havde været henne at se det og fortalt hende om det. Det var vældigt flot. Men ham var der ikke noget ved, sagde de, han var for gammel.

Der kom så tit nogen ind hos hende i butikken bare for at snakke. Måske havde de lidt ondt af hende. Og de gav sig rigtig god tid til at fortælle alt hvad de vidste og alt hvad de ikke vidste. Indtil Johan kom frem, så fik de pludselig travlt med at komme af sted. Der var ingen der kunne lide Johan. Han kunne ikke fordrage snak.

Allerede dengang, når de talte om skuespilleren, havde hun haft en svag trang til at forsvare ham. Hun kunne jo se det i hans øjne, at han var bange, og at der ingen var til at hjælpe ham. Men hendes verden var butikken her og Johan der dirigerede hende med små umærkelige grynt.

Og nu var han pludselig trådt ind i hendes verden. Hvad skulle han dog med en skrivemaskine? Hun så på hans nervøse undskyldende smil hvor vigtigt det var for ham. Hun tog en ned fra hylden. Skuespilleren nikkede. I hånden havde han nogle krøllede pengesedler.

Hans stemme var sagte da han sagde: Det var vel ikke muligt at jeg kunne nøjes med at leje den i fjorten dage? Jeg tror ikke jeg får brug for den længere.

Hun ønskede hun havde været alene i butikken. Hun ønskede hun havde været alene i verden i dette øjeblik. Johan rømmede sig derinde. Han havde hørt det.

– Et øjeblik, sagde hun og gik ind til ham.

Han så op da hun kom ind og rystede kort på hovedet. Var hun idiot? sagde hans øjne, det vidste hun jo godt ikke lod sig gøre. Hun blev stående lidt og så på ham med bedende øjne.

– Nej, sagde han. Hvad gik der af kvinden?

Han gik med ind i butikken.

Han tog den maskine hun havde taget frem og satte den tilbage igen.

– Ikke den der, sagde han, den er lovet ud.

Hun vidste det ikke var rigtigt. I stedet for tog han en lille dårlig maskine der var slidt i takkerne og tit plejede at hoppe et par mellemrum for langt. Han så hendes tavse modstand, men gav hende kun et hånligt blik. Han vidste han var den stærkeste.

– Desværre er De nødt til at leje den for en måned, sagde han koldt elskværdigt. Skuespilleren nikkede som en der ikke er vant til at komme med indsigelser. Han stod og glattede sine sedler ud. Hun ønskede brændende at hun kunne lade ham få lov til at beholde sine penge.

Hun begyndte at skrive kvittering. Johan blev stående ved siden af og lod somom han så efter noget på maskinen. Men han ville bare vide hvad manden var for en. Manden var skuespiller. Hans øjne udtrykte den største mistillid. Den slags farende folk. Men da han hørte han boede lige overfor følte han sig mere sikker.

– Hvor længe er De engageret til at spille? spurgte han lige før han gik ind i baglokalet igen.

Hun så der fløj et glimt af angst over den fremmedes ansigt, en trækning som syntes at høre ham til. Somom spørgsmålet var et piskesnært. Han stammede lidt i det da han svarede med tvungen lethed: – Jeg bliver her i hvert fald sålænge sæsonen varer. – Johan gryntede og gik.

Da hun tog i skrivemaskinen mærkede hun han ikke havde sat den rigtig sammen. Når man gik lidt med den i hanken kunne den så let som ingenting falde ud. Han havde gjort det samme engang før huskede hun, ond som han var. Dengang var det gået ud over en ung fyr der så ud til at skrive digte. Maskinen var faldet ud af låget og ned på den hårde cement da han var kommet et par skridt væk fra butikken, og han var kommet til at erstatte den. Johan fik en ny maskine. Fine nye blanke skrivemaskiner – Johans eneste kærlighed.

Hvor hun hadede ham, han havde villet gøre det samme nu. Måske mærkede han hendes ømhed overfor den fremmede – derfor ville han være ond mod ham som han altid var det mod hende. Hun satte låget rigtigt på og gav den fremmede maskinen.

Da skuespilleren var gået gik hun ind til Johan.

– Du havde ikke sat den rigtigt sammen, sagde hun.

– Nå, så gjorde du det vel.

– Du gjorde det med vilje!

Han måbede.

– Er du pludseligt blevet skør, kælling! sagde han rasende. Men for et øjeblik var han lammet.

Hun kunne ikke forstå hvad det var som gav hende mod. Hun trængte til at være lidt alene. Hun gik op i stuen. Drengen stod på trappen og så med sine store øjne. Hun tog ham på armen. Hvor blev han tung efterhånden. Hun sad lidt i en stol. Det omkring hende var så fjernt. Men hendes tanker var nære og varme. Hun gik hen mod spejlet på kommoden og så sig selv ind i ansigtet. Hun glattede håret, pressede tjavserne ned mod hovedet. Hun var rød i kinderne, men rødmen var ikke jævnt fordelt, den gik i striber som bestod af en hel masse små prikker, somom blodet pressede sig vej ud i små spidse nåle. Men han havde set på det ansigt på en måde somom hun for ham var kvinde. Derfor holdt hun trods alt af det i dette øjeblik.

Hun for sammen ved en hæslig lyd bag sig, hun havde troet sig alene. En lyd hun kendte – det var Johan der stod og lo sin onde latter. Han sagde ikke noget. Men hun vidste at hans firkantede hovede havde lagt mærke til et eller andet, at han ville være parat til at klippe og skære i hendes følelser. Hun måtte være på vagt. Så gik dagene igen, og de to var i de samme rum og sagde ikke noget til hinanden. Men hun havde pludselig fået kraft til at vente.

Skuespilleren hed Jens Nielsen, og bar på den største angst noget menneske kan bære på: Angsten for at miste sit arbejde. Hver aften stod han på scenen og mærkede at alt blev slimet og gled ud af hans hånd. Direktøren havde for længe siden ytret sin utilfredshed – de andre regnede ham allerede for skredet. Han stod og sang om elskov i slidte, men prangende dragter med den kolde uafrystelige død i sit hjerte. Han ventede kun på det ord der endelig skulle udslette ham. Han så sin skæbne splintres. Men han ville ikke give op. Som skuespiller var han gået nedenom og hjem, var efterhånden sunket lavere og lavere. Men sine drømme kunne han ikke opgive. Der var noget i ham som ikke måtte gå tabt, noget der skulle gå videre. Han kunne ikke forklare sig hvorfor. Han måtte bare bringe det videre. Nu ville han skrive. Bogstaver har ingen alder. I ordene kunne han drømme videre uden at være til spot og hån.

Han hadede de unge han spillede sammen med. De havde ingen finhed. De var rå og støjende. Pigerne ikke mindst. De gik i seng med deres kammerater som man ryger en cigaret. De var så vant til at udstille sig.

Åh, de fattede ikke hvad der kan brænde i et hjerte. Han havde drømt om at spille Shakespeare, han havde drømt om at give alt det der var i ham.

Og nu var han ikke ung længere. Pigerne så ham ikke. Han kunne gå hjem og bide sine knoer til blods når han tænkte på dem. Og græde over sin egen latterlighed. Var det da det eneste der talte her i verden, at man var ung? Ja, når man havde tomme hænder, så talte det. Alting skred bort under en. Men de andre, de skulle selv blive gamle og latterlige. Men i nogle mennesker var der noget der gjorde sig fri af tiden og ville trodse den. Noget der bare var handling.

Skrivemaskinen stod og ventede på det vakkelvorne bord ved vinduet – ved siden af lå en lille nøjagtig bunke kridhvidt papir. Men han måtte sunde sig lidt først. Han ville vaske sine hænder. Måske ryge en cigaret hvis der var en tilbage. Det var en hellig handling. Hans hjerte bankede tungt. Uden at vide hvorfor begyndte han at klæde sig om. Det grå sæt så endnu pænt ud når lyset ikke var for stærkt. Han redte håret foran spejlet, og da han var færdig blev han stående og brændte sit blik fast i hans derinde. Der var intet undskyldende. Han syntes ansigtet derinde var ædelt.

– Det er

et spørgsmål om at være eller ikke,

om det er ædlest sindelag at døje

hadsk modgangs pileskud og stenkast – eller

at fatte våbnet mod et hav af plager

og og og og og og og