Larry Kent

Papyrus-dokumentet

Lindhardt og Ringhof

Papyrus-dokumentet
er oversat fra engelsk af Karen Vestergaard efter

The pulse persuader

Copyright © 1982, 2017 Larry Kent og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711618462

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Kapitel 1

Den uforlignelige Manson

Jeg ankom en smule for sent til Rocket Klubben. Den uforlignelige Mansons nummer var allerede begyndt. Han stod på den lille scene og tryllede alle mulige genstande ud af den blå luft, da jeg blev vist hen til det bord, han havde reserveret til mig. Han fangede mit blik oppe fra scenen, og vi hilste på hinanden med et nik. Inspektøren anviste mig bordet og spurgte, om jeg ville nyde noget. Jeg sagde, at jeg gerne ville have en drink og noget at spise. Så knipsede han to gange med fingrene, og to tjenere kom hen til bordet. Jeg så på, hvordan den uforlignelige Manson kastede tre spillekort ud over publikums hoveder, gabte, som om han kedede sig, og greb alle tre kort igen, da de som boomeranger kom sejlende tilbage til ham. Bifald. Fint trick.

Den ene tjener kom tilbage med en halvflaske whisky plus sodavand og isterninger, Der lød en trommehvirvel, og Manson sagde: – Mine damer og herrer, jeg vil nu demonstrere, at tilværelsen er en illusion. Han løftede den højre hånd, og noget, der lignede et stykke stof, kom flyvende fra kulissen. Han greb det uden at se på det og holdt det frem mod publikum. Mine damer og herrer, dette er en sæk. Det er ikke almindeligt at lave sække af rødt fløjl, men jeg er jo også Den uforlignelige Manson.

Et par stykker nede i salen lo lidt.

– Og nu, fortsatte Manson, – er der måske en eller anden blandt publikum, der vil hjælp mig …?

En lille skaldet mand rejste sig og steg snublende og vaklende op ad de tre trin til scenen med et forsorent fuldemandsgrin på ansigtet. Publikum lo.

– Jeg vil bede Dem undersøge sækken, sagde Manson og rakte den til den frivillige hjælper. – Jeg Vil gerne have Dem til at overbevise Dem fuldstændig om, at sækken ikke er andet end simpelt hen en sæk.

Manden stak først armene ind i sækken, og derefter hovedet. Han stavrede lidt rundt på den måde og lokkede et par latterudbrud ud af publikum. Så fik han hovedet fri igen.

– Det er i orden, sagde han. – Det er bare en sæk.

– Smid den på gulvet, sagde Manson.

Manden kastede den så langt, at den forsvandt ud af syne.

– Nej, nej, sagde Manson og gik hen og hentede den. – Det er ligemeget, om den rammer på den ene eller på den anden side af mig, eller om det bliver foran eller bagved mig, men den skal ligge, så publikum kan se den. Forstår De, min ven, jeg vil vise både Dem og publikum, at den sæk er noget ganske særligt.

Manson gav fyren sækken igen, og han kastede den lidt til højre for midten af scenen.

– Det var meget bedre, sagde Manson. – Tak for hjælpen, min ven. Og han trykkede den fulde mand i hånden.

– Var det det hele? sagde fyren og så skuffet ud.

– Ja, hvis De ikke har lyst til at optræde med et nummer.

Manden grinede. – Tja, jeg kan en mægtig skæg historie.

Der var en irlænder, en tyrk og …

– Herman! skreg en kvindestemme nede fra salen. – Vil du så komme herned til vores bord igen, ellers gør du dig til grin!

Så lo publikum rigtigt og morede sig endnu bedre, da Herman havde besvær med at klare de tre trin ned. Manson gik helt frem på scenen.

– Tjener, kaldte han ad en, der netop gik forbi med en flaske i en sølvkøler. – Vær så venlig at komme herhen.

Tjeneren standsede op, trak på skuldrene, og kom hen til scenen.

– Hvad er der i den køler? spurgte Manson.

– Champagne, svarede tjeneren.

Manson bøjede sig frem for at se nærmere på flasken. Han rystede på hovedet og rettede sig op igen. – Det var ikke nogen særlig god årgang. Men roserne var pragtfulde det år. Han gjorde en bevægelse med sin højre hånd, flasken forsvandt, og i stedet dukkede en buket røde roser frem i vinkøleren.

Tjeneren gjorde sin skyldighed ved at se forbløffet ud. Bifald.

– Til Hermans smukke frue, sagde Manson og bukkede for en fyldig dame med en frisure á la bikube, som sad sammen med Herman.

Endnu en trommehvirvel. Manson stod meget rank. Han var en flot mand med kulsort hår, skinnende brune øjne og kløft i hagen. Det var femten år siden, jeg først havde truffet ham, og han så ikke en dag ældre ud nu. Muligvis var det lidt snyderi med den sorte hårfarve, mens hans skikkelse var stadigvæk atletisk.

– Mine damer og herrer … Han slog ud med hånden i retning af den røde fløjlssæk. – Jeg sagde for et øjeblik siden, at der var noget ganske særligt ved denne sæk. Det vil jeg nu bevise.

Han gjorde et slag i luften med højre hånd og fremkaldte en lille eksplosion og en hvid røgsky. En af træblæserne i orkestret begyndte at spille. Slangetæmmermusik.

– Og se nu, sagde Manson, og sækken begyndte at bevæge sig. Den bulnede ud og begyndte at hæve sig. – Min verden er kun illusioner, fortsatte han. – Og om et øjeblik vil De se den skønneste af dem alle.

Sækken rejste sig mere og mere. Noget purpurrødt kom frem i toppen og blev til en afro-paryk der indrammede et smilende og ualmindelig tiltrækkende kvindeansigt. Kvinden rejste sig med sækken om sig og begyndte så at lade det øverste af den glide ned. Hendes nøgne skuldre dukkede frem. Hun havde to halssmykker på – en kort kæde af røde perler og uden om den et smykke af guldmønter. Jeg kunne høre mændene omkring mig snappe efter vejret, da sækken sank ned forbi hendes små, men uendelig velskabte bryster, ned over maven og navlen, ned over hofterne. Pludselig gav hun slip på sækken, og man hørte et gisp fra salen, som hun stod der, rank og stolt og kun iført den mindst tænkelige sorte, V-formede G-streng.

Så gik alt lyset ud. Det kom igen i løbet af knap to sekunder, men pigen med den purpurrøde paryk var forsvundet.

– Har jeg nu mistet min skønne illusion? spurgte Manson. – Nej, selvfølgelig har jeg ikke det.

Han pegede ud over forsamlingen, og publikum drejede hovederne og klappede, idet kvinden med den røde paryk snoede sig frem mellem bordene, nu iført en skinnende grøn kjole, der sad stramt som et ekstra hudlag på hende. Hun hilste på Manson med en hovedbøjning og hilste derefter på publikum på samme måde. Så kom hun lige hen til mit bord og satte sig.

– Jeg hedder Delilah Grimes, sagde hun.

– Og jeg hedder Larry Kent.

– Ja, det ved jeg. Manson har fortalt mig om Dem.

Jeg havde aldrig hørt nogen kalde ham andet end Manson. – Vil De have en drink? spurgte jeg. – Jeg skal få en tjener herover …

– Det er udmærket med whisky, sagde hun og skænkede selv op – tre fingre – ufortyndet. Hun løftede glasset og sagde: – Lykke til, Mr. Kent.

– Smukke damer med purpurfarvet hår kalder mig Larry.

Hun nippede til sin whisky og smilede. – Så siger vi det.

Hun havde grøn øjenskygge og pancake make-up på. Hendes øjne var blå og hendes læber røde og fyldige. Jeg så op på scenen. Manson stod og fiskede spillekort ud af intet og lod dem forsvinde igen. Han var en af de dygtigste i verden til at håndtere spillekort. Jeg så på Delilah igen. Hun måtte nok være blond under den røde paryk – kornblond.

– Det var et vældig godt nummer, sagde jeg.

– Men spørg ikke, hvordan vi gør det, sagde hun.

– Det kunne aldrig falde mig ind. Vi har alle sammen vore små fiduser.

– De må selv have nogle af de mere fine af slagsen. Hun sagde det med et smil. – Manson har fortalt mig, at De er en af de bedste privatdetektiver i landet.

– Hvis jeg ikke var så beskeden, ville jeg nok give ham ret, sagde jeg.

Hun lo, og samtidig brød bifaldet løs. Mansons nummer var forbi. Jeg klappede også, Manson forlod scenen, tæppet blev trukket for, og orkestret begyndte at spille dansemusik. En tjener kom hen til bordet med to flasker champagne i kølere. Manson drak altid champagne. Fransk – Marne Chateau 73.

En dør gik op bag bordet, og Manson trådte ud. Jeg rejste mig og gav ham hånden. Han greb min hånd med begge sine og rystede den kraftigt.

– Det er rart at se dig igen, Larry.

– I lige måde, Manson. Det må være næsten tre år siden. Hvor har du været i mellemtiden?

– I Europa og i Asien. Han satte sig. – Jeg håber, Delilah har underholdt dig.

Jeg så på hende. – Hun behøver ikke at gøre andet end at sidde der. Hver eneste mand i lokalet spidder mig med deres blikke.

Hun viste de fleste af sine tænder – et næsten perfekt sæt. – Jeg kan godt lide fyren her, sagde hun til Manson.

– Du må hellere passe lidt på, sagde han. – Larry har et grimt rygte, hvad damer angår.

Delilah lo en dyb strubelatter. – Den slags er de bedste.

Tjeneren dukkede op. Manson følte på begge flasker. – Denne her, sagde han og pegede på den sidste. Tjeneren lagde en serviet om flasken, lod proppen springe og skænkede lidt op, så Manson kunne smage.

– Den er faktisk ikke helt kold nok, sagde Manson. –

Men lad gå.

Tjeneren fyldte hans glas op, lagde flasken i køleren igen og gik.

– Har I lyst til champagne? spurgte Manson.

– Nej tak, ikke jeg, sagde jeg.

– Jeg holder mig til whiskyen, sagde Delilah.

– Jeg skal bestille en flaske til, sagde jeg.

– Nej, du skal ikke, sagde Manson. – Det er mig, der giver. Han vinkede tjeneren tilbage og bestilte en hel flaske whisky. Han nippede til sin champagne og sagde: – Hvad synes du om vores nummer med sækken?

– Det er godt.

– Har du regnet ud, hvordan vi gør det? Og til Delilah sagde han: – Har jeg ikke fortalt dig, at de fleste tryllekunstnere er ilde til mode, når Larry er mellem deres publikum.

– Jo, det har du.

Mansons øjne glimtede. – Kom så med det, min ven. Pil mig i stykker.

– Jeg vil begynde med afslutningen, sagde jeg. – En fin sluteffekt. En pige forsvinder og dukker op blandt publikum ikke to sekunder efter. Hun kunne umuligt nå fra scenen og om bag salen, hvis hun ikke blev skudt ud med kanon. Den store Blackburn havde en lignende sluteffekt i et af sine numre. Han brugte et par rødhårede, enæggede tvillinger.

– Jeg har ingen tvillingsøster, sagde Delilah.

– Nej, vist så, min skat. Men De har en purpurrød paryk, grøn øjenskygge, masser af læbestift og pancake makeup. Der behøves kun en pige med samme make-up og paryk og nogenlunde samme skikkelse – og så har man noget, der kan gøre det ud for en tvilling.

– Godt, sagde Manson. – Den del af det har du rigtig. Men de er ikke tvillinger, de er søstre med et år imellem. Hvad så med resten?

– Har du set den sidste opsætning af Dracula på teatret? spurgte jeg.

– Nej.

– Der er to personer, der griber fat i Draculas kappe. Et par sekunder efter står de med den tomme kappe, og en kunstig flagermus flyver bort. Dracula er forsvundet. Han synker ned gennem et hul i gulvet. Fidusen er, at man man skal stå et ganske bestemt sted. Det er afmærket, selv om publikum ikke kan se det, og et maskineri sænker det og hæver det op på plads igen. Det trick brugte du til den første pige, men i den omvendte rækkefølge. Hjælperen anbringer sækken det rigtige sted, lemmen går ned og kommer op med pigen under sækken, så hun kan glide ind i den og lave sit nummer. Når lyset bliver slukket, springer hun ud i kulissen. Den anden pige … Jeg smilede til Delilah … – står gemt bag publikum. Idet lyset går ud, kommer hun frem, og når det bliver tændt igen, er hun på vej mellem bordene.

– Men hvordan kommer pigen gennem bunden af sækken? spurgte Manson.

– En skjult lynlås – sikkert af nylon, så det ikke høres, når hun lyner den op.

– Men det var ikke mig, der anbragte sækken, Larry. Det var en frivillig hjælper – en af publikum.

– Frivillig – pjat! Man kan finde snesevis af folk i hver eneste by her i landet, som vil spille den rolle for halvtreds dollars eller deromkring – folk, som kan holde mund med det.

– Men det var ham, der kastede sækken, husker du nok. Selv om jeg benytter mig af løse folk, hvordan kan jeg så stole på, at de kaster sækken rigtigt?

– Det er nemt nok. Han har fået besked i forvejen og kaster den det rigtige sted.

– Det duer ikke, Larry. Så var jeg afhængig af, at mine tilfældige hjælpere kunne anbringe sækken nøjagtig det rigtige sted hver gang, og jeg laver det nummer to gange hver aften de seks af ugens dage.

– Voks, sagde jeg.

– Hvad mener du?

– Voks – eller noget andet, der gør gulvet glat. Det eneste sted, der ikke er bonet, er det, hvor sækken skal ligge. Hjælperen behøver kun at kaste sækken i den rigtige retning. Så glider den hen over gulvet, til den når hen over lemmen. Du får ham til at kaste den rigtige vej ved selv at stå i den retning – næsten på linje med stedet. Hvis hjælperen rammer dine ben med sækken, har du en vittighed klar, som passer, og du smider sækken tilbage til ham. Hans opgave er at få sækken forbi dig uden at ramme dig. Hvis den ryger for langt til højre, rammer den rampen med projektørerne, og så må han prøve om igen. Hvis den går bagom, glider den for langt, og du henter den tilbage og siger til ham om at få den anbragt, hvor publikum kan se den. Jeg løftede kanten af dugen og kiggede på Mansons sko. – Du går som regel med læderhæle, men i aften har du gummihæle. Jeg tør vædde med, at sålerne også er skridsikre. Og det samme gælder hjælperens sko. Og der var noget, der røbede dig. I almindelighed beder du om to hjælpere nede fra publikum, men i aften bad du kun om én, og mandens bord var så tæt ved scenen og trappen, at ingen kunne nå at komme ham i forkøbet. Og for resten – der plejer at være en trappe i hver side. I aften var den ene trappe fjernet. Du ville være helt sikker på, at du fik den rigtige hjælper. Hvis du fik en forkert, kunne du ikke være sikker på, at han fik sækken rigtigt anbragt, og hvad værre var, du kunne risikere, at han fandt lynlåse, når han undersøgte sækken.

– Men man ville jo kunne se på sækken, at gulvet blev sænket under den. Hvad med det, Larry? Og når pigen åbner lynlåsen?

– Elementært, sagde jeg. – Du trådte helt frem til rampen for at forvandle noget, der så ud som en flaske champagne til en buket roser. Du stod imellem publikum og sækken. Du laver selvfølgelig ikke det samme nummer hver aften, fordi du aldrig ved, hvor mange gengangere, der er imellem publikum. Der er dem, der kommer en halv snes gange for at prøve på at finde ud af, hvordan et bestemt nummer bliver udført. Derfor finder du på en ny måde at aflede publikums opmærksomhed på hver eneste gang.

Manson sukkede opgivende. – Du har ret også denne gang, Larry. En skønne dag lykkes det mig at lave noget, du ikke kan finde ud af. Men det generer mig nu ikke så meget, at du har fundet ud af praktisk talt alt, hvad …

Han brød af og stirrede på noget bag ved mig. Jeg kiggede på Delilah. Hendes mund var blevet stram og hun så i samme retning som Manson, der rejste sig. Jeg vendte mig om og så en bedøvende flot brunette i sølvlamé standse ved bordet. Jeg rejste mig også.

– Min kære Janet, sagde Manson.

– Goddag, Craig, sagde hun tørt.

Det var første gang, jeg havde hørt nogen bruge det navn.

– Min kone, sagde Manson.

– Forhenværende, sagde hun med eftertryk.

– Og dette er Delilah Grimes.

Janet værdigede hende knap nok et blik.

– I lige måde, sagde Delilah spidst.

– Og Mr. Larry Kent. Du har tit hørt mig tale om ham.

Hun smilede virkelig – og gav mig hånden. Jeg tog imod den.

– Det glæder mig at træffe Dem, Mr. Kent.

– Glæden er ganske på min side, Mrs. … æh … Manson?

– Jeg foretrækker at blive kaldt Janet.

– Vil du ikke gøre os selskab, Janet? spurgte Manson.

– Kun lige et øjeblik.

– Det var da en skam, sagde Delilah og viste alt for mange tænder.

Tjeneren trak en stol frem til Janet, og hun satte sig ved siden af mig.

– Champagne, min ven? spurgte Manson.

– Næh, mange tak. Du er for rap på fingrene.

Manson trak øjenbrynene helt op i panden og satte sig. – Du tror da ikke, at jeg vil forgive dig?

Janet smilede sødt til ham. – Motiv til det har du da. Seks hundrede dollars om ugen. Og for resten, min ven, din check kom for sent sidste måned.

– Det er min regnskabsfører, sagde Manson. – Det er svært at få dygtige folk til regnskabsføring nu om stunder. Så du for resten min forestilling?

– Jeg ringede og spurgte, hvornår du var færdig, og så kom jeg lige efter.

– Du er lige så sød som altid, sagde Manson. – Hvad er det, du vil? Eller du vil måske hellere diskutere det privat?

– Nej, jeg vil gerne have vidner. Mr. Kent her …

– Larry, sagde jeg.

– Udmærket, sagde Manson. – Vi behøver ikke at være så formelle, vi er én stor, lykkelig familie.

– Jeg ville ellers have sagt, at Larry var det ideelle vidne. Hun smilede til mig. – Jeg har hørt, at De er et pålideligt menneske. Hun så igen hen på sin eks-mand. – Du er ellers ikke ligefrem berømt for din vennekreds.

– Nu må du hellere passe lidt på, sagde Manson. – Husk på, at jeg har truffet en hel del af dine såkaldte venner. Er du sikker på, at du ikke vil have en drink, min skat?

– Jeg tror, jeg vil have lidt af Larrys whisky. On the rocks, tak.

En tjener kom med et glas til, og jeg kom isterninger i. – Sig selv stop. Jeg begyndte at skænke.

– Stop, sagde hun, da der var omtrent så meget som til tre normale drinks.

Manson løftede sit glas mod Janet. – På dit helbred.

– Ja, det vil jeg bedst tro, sagde hun og drak.

– Og nu vil jeg gerne vide, hvorfor du besøger mig, sagde Manson.

– Ja vist, sagde Janet og lod isterningerne snurre rundt i glasset. – Jeg har sat nogen til at holde øje med dig, Craig.

– Ja, jeg ved det, sagde han. – En lille mand med stor mave, krøllet gråt hår og små stikkende øjne – med en begærlig mund og en rædselsfuld smag i tøj.

– Al Coleman, sagde jeg.

Janet vendte sig om mod mig. – Kender De Mr. Coleman?

– Desværre, ja.

Hun nikkede. – Ja, jeg ved, hvad De mener. Han er en kedelig lille fyr med ulækre manerer. Han kan godt finde på at rense ører med en tændstik, mens han sidder og taler med én.

– Det er en af hans pænere vaner, sagde jeg.

– Hvem er han? spurgte Manson. – Eller jeg burde måske spørge: Hvad er han?

– Privatdetektiv, sagde jeg. – Af den slags, der får mig til at ønske, at jeg havde valgt et andet arbejde.

– Jeg har set ham adskillige gange i løbet af de sidste tre-fire dage, sagde Manson. – Han gjorde så meget ud af at lade, som om han ikke holdt øje med mig, at jeg blev klar over, at han gjorde det.

– Jeg engagerede Mr. Coleman til at holde øje med dig og undersøge dine forhold, sagde Janet.

– Hvorfor i alverden gjorde du dog det?

– Det er gået op for mig, at jeg ikke kan klare mig med seks hundrede dollars om ugen.

– Det kunne du godt, hvis du ikke absolut ville bo i den eksklusive lejlighed. Og hvorfor får du ikke en kone til at komme og gøre rent et par gange om ugen. Skal du absolut holde husassistent?

– Jeg må jo sørge for, at holde facaden udadtil, sagde Janet hovent.

– Du tog ellers ikke meget hensyn til facaden, dengang jeg traf dig. Den lejlighed du havde, var ikke meget bedre end en lopperede.

Hendes grønne øjne skød lyn. – Jeg opgav en teaterkarriere for at gifte mig med dig, Craig.

– Det er til at dø af grin over, sagde han. – Din største rolle var tre linjer i et skuespil, der blev taget af plakaten efter at have gået to gange.

– Der var andre roller i udsigt. Gode roller i gode stykker. Men du ville absolut have, at jeg skulle være din assistent på scenen.

– Ville jeg? Det var dig, der fyrede min assistent.

– Hun var en tøs.

– Du brugte et andet ord dengang. Men lad os nu ikke komme ind på et sidespor og dvæle ved de skønne minder fra vort ægteskab. Hvorfor lod du den mand holde øje med mig? Hvad er det, du vil?

– Jeg vil have en halv million dollars, min skat.

– En halv million! Han lo højt. – Hvis du tænker dig lidt om, Janet, så ved du godt, at dommeren gav dig halvdelen af alt, hvad jeg ejede – foruden underholdsbidraget. Du fik halvfems tusind dollars. Det vil sige, at jeg var hundrede og firs tusind dollars værd. Og nu, tre år efter, kommer du og vil have en halv million.

– Så vil jeg give afkald på underholdsbidraget for fremtiden.

– Janet, hvis jeg havde en halv million dollars, kunne jeg anbringe dem til ti procent. Det er halvtreds tusind om året. Jeg betaler dig lidt over tredive tusind om året. Jeg kunne have overskud på renterne alene og stadig have den halve million.

– Men du har ikke pengene endnu, sagde hun.

– Halleluja! udbrød Manson med himmelvendte øjne. – Det er trængt ind!

– Men du får dem snart – og meget mere til.

– Er du blevet spåkone?

– Du ved udmærket godt, hvad jeg snakker om, Craig. Du har en genstand, der kan være op mod to millioner værd, måske mere endnu.

– Er det noget, Coleman har bildt dig ind?

– Han gav mig en båndoptagelse. Han har haft en mikrofon anbragt i din lejlighed. Jeg har spillet båndet den ene gang efter den anden. Du viste denne genstand til tre sagførere, som hver for sig repræsenterede en mulig køber.

– Fanden tage dig, sagde han.

Hun smilede sødt – alt for sødt. – Du husker nok, min søde ven, at dommeren sagde, at mit bidrag kunne reguleres når som helst. Og så er der skattevæsenet. Det vil interessere dem umådeligt at få at vide, at du har en ting af millionværdi. Jeg er sikker på, at du meget hellere vil have genstanden solgt i al stilhed, ikke?

Janet rejste sig, og både Manson og jeg rejste os også.

– En halv million, sagde hun. – Så du lader snart høre fra dig, ikke? Jeg ved ikke, hvor længe jeg kan modstå fristelsen til at gå til aviserne og fortælle dem om … genstanden. Du er selvfølgelig klar over, at nyheden om dit store fund vil skabe sensation.

– Det kan godt være, du hører fra mig, sagde Manson.

– Det regner jeg da med. Et smil i retning af mig. – Det var hyggeligt at træffe Dem, Larry.

– Det var interessant, sagde jeg.

– Ja, var det ikke?

Janet gik uden overhovedet at se på Delilah, jeg så efter hende, mens hun snoede sig mellem bordene. Hun havde en fyldig, frodig skikkelse og slanke ben.

– Det var vel nok en dame, sagde jeg.

– Hvis man kan lide dem kolde og ondskabsfulde, sagde Delilah.

– Delilah, sagde Manson. – Vil du gøre mig en tjeneste?

– Jeg er med, sagde hun og rejste sig, og så måtte Manson og jeg jo op at stå igen. – Du vil gerne have, at jeg fordufter.

– Ja, mange tak.

– Det skal jeg nok. Hun sendte mig et strålende smil. – Vi ses måske en anden gang, Larry.

– Det skal jeg prøve at finde ud af, sagde jeg.

Hun gik hen til den dør. Manson var kommet ind ad. Han tømte sit champagneglas og de tilhørende grøntsager på diverse fade. Manson ventede, mens han serverede, og da han var gået, sagde han:

– Nu er du klar over, at det ikke udelukkende var for at se dig igen, jeg inviterede dig herhen, Larry.

Jeg satte kniven i min bøf, en tyk skive inderlår. Jeg kunne have skåret den med gaflen. Jeg tog en mundfuld og tyggede på den. Skønt. Manson havde udspillet, og jeg bestemte mig til at lade ham beholde det lidt.

– Pokker stå i Janet! Og hendes begærlighed! sagde han. – Hun lejede Coleman udelukkende for at finde ud af, hvor meget jeg tjener i håb om at få underholdsbidraget sat op. Det var et rent svineheld, at hun snublede over den oplysning.

Jeg spiste videre.

– Jeg gad vidst, hvor meget der er med på det bånd, sagde Manson. – Kan aviserne trykke det, der er med på en båndoptagelse?

Jeg tyggede og sank en mundfuld. – I almindelighed ikke, sagde jeg. – For det første er aflytning ulovlig. Aviserne kan blive sagsøgt for at bringe oplysninger, der er erhvervet på ulovlig vis.

– Hvor meget kender du til denne Coleman?

– Jeg er ikke på julekort med ham.

– Kender du ham så godt, at du er på talefod med ham?

– Jeg gør mit bedste for at undgå ham.

– Ved han, hvad du mener om ham?

– Det ved alle i branchen.

– Er han bange for dig, Larry?

– Hvor vil du hen med det?

– Jeg tænkte, at du måske kunne lægge pres på ham.

– Forklar dig nærmere, Manson.

– Det ville være til din egen fordel.

– Skidt med den side af sagen.

Manson så eftertænksom ud, drak lidt champagne og tænkte sig lidt mere om. Langt om længe sagde han: – Jeg ved, at du ikke går med til noget ulovligt. Det vil jeg heller ikke bede dig om.

– Du lusker udenom, som katten om den varme grød, sagde jeg. – Spring ud på det dybe. Hvis du bliver våd, er der ikke noget at gøre ved det.

Han var lige ved at smile. – Du slår rigtignok om dig med metaforer.

– Omskrivninger kan undertiden være den mest direkte måde at få meningen frem på. Er du bange for at blive våd?

– Nej.

– Kom så med det.

– Jo, hvis Janet går rundt og plaprer om denne »genstand«, som jeg har, vil folk være mere villige til at tro hende, hvis der står en fyr som Coleman bag hendes påstand, Jeg vil gerne have dig til at skaffe Coleman af vejen.

– Skaffe ham af vejen?

– Ikke på den måde. Skræmme ham væk.

– Hvorfor skulle jeg gøre det?

– Som jeg sagde. Hvis Janet har ham i ryggen …

– Det er bare noget, du siger. Giv mig den rigtige grund.

– Du sagde jo, at han var villig til ulovligheder.

– Jeg må have en bedre grund.

– Halvtreds tusind dollars, Larry.

– Det var en masse penge for at skræmme en lille skiderik som Coleman væk.

– Du skal gøre mere end det.

– Det tænkte jeg nok.

– Du skal arbejde for mig-beskytte mig.

– Mod hvem?

– Griske personer. Overfald. Der kunne ske hvad som helst, det er ikke til at vide.

Jeg så ham ind i øjnene, og han mødte mit blik. – Lad mig så høre, hvad del er for en genstand, du har, sagde jeg.

– Du skal oven i købet få den at se.

Kapitel 2

Genstanden

Mansons vogn, en Mercedes, holdt på klubbens parkeringsplads. Det gjorde min hvide Corvette også. Jeg fulgte efter ham til parkeringspladsen under Hotel Algonquin, hvor han boede. Vi tog elevatoren op til syvende etage. Manson havde lejet en suite på årsbasis. Der var opholdsstue, to soveværelser, tekøkken og badeværelse. Han havde sine egne møbler – overvejende store, tunge ting, han havde hjembragt fra sine mange rejser. Han gik hen til en stor messingbuddha, der stod på en teaktræskiste, anbragte en røgelsespind i et hul i figurens skød og tændte den.

– Ellers kommer her til at lugte indelukket, sagde han. – Men du har jo været her før. Sidste gang havde du et andet ansigt.

– Ja, sagde jeg. Jeg kan ikke lide at tale om mit nye ansigt. Det meste af det gamle blev siddende på et nethegn, som en gal mand bag rattet på en Buick masede mig op imod. Så bakkede han og gjorde det en gang til, og for at det ikke skulle være løgn, gjorde han det tredje gang også. Det tog et hold af plastikkirurger et år at bygge et nyt ansigt op. De var stolte af resultatet. Det var et ungt ansigt, men jeg kunne bedre lide det gamle med alle dets hak og buler og spor af tilværelsen. Navnlig savnede jeg den brækkede næse, den var en gammel ven.

– Så var det »genstanden«, mindede jeg ham om.

– Ja. Han gik hen til et antikt, ovalt spejl på væggen, løftede det ned og støttede det på gulvet. – Giv mig en håndsrækning, Larry. Tag fat om rammen forneden og holdt godt fast.

Det gjorde jeg. Han greb fat om det øverste, gjorde et eller andet med fingrene, løftede et stykke af rammen af og satte det op ad væggen. Så stak han den ene af sine tynde hænder med de lange fingre ind i spalten mellem glasset og bagklædningen. Han løftede en metalæske op. Den var 30-40 cm lang, godt tyve bred og fire cm tyk.

– Sæt lige spejlet op ad væggen, sagde han.

Det gjorde jeg. Han gik hen til sit runde mahognibord, han havde haft det med hjem fra Bombay, havde han fortalt mig – og lagde æsken på den sorte bordplade. Han manøvrerede lidt mere med fingrene, og der lød et klik. Så tog han låget af.

– Kom og se, sagde han.

Jeg så noget, der lignede et gammelt stykke pergament. Det var tilsyneladende lagt i pres mellem to lag plexiglas. Der var skrevet noget på et fremmed sprog.

– Nå? sagde jeg.

– Larry, det du står og ser på, er måske det vigtigste dokument i historien.

– Hvorfor er det så vigtigt?

– Det er den eneste eksisterende øjenvidneberetning om Jesu korsfæstelse.

– Det er umuligt, sagde jeg.

– Hvorfor det?

– Det er pergament, ikke?

– Papyrus.

– Jamen, papyrus kan ikke holde så længe.

– Der eksisterer endnu ældre papyrusdokumenter. Et par hundrede år før vor tidsregning opfandt ægypterne en væske, der kaldes daru. Ifølge et gammelt romersk pergament fremstillede man daru ved at blande udtræk af forskellige planterødder, men der nævnes ikke hvilke. Imidlertid er der ingen tvivl om, at de gamle ægyptere havde opfundet et konserveringsmiddel – selve eksistensen af så mange af deres dokumenter beviser det. Man imprægnerede et stykke papyrus eller pergament med dette daru, og inden det var blevet helt tørt, skrev man på det. Så trak blækket ind i materialet og blev også bevaret. Det ark papyrus, du står og ser på, blev behandlet med daru. Du kan se, hvor tydeligt skriften står.

– Hvad er det for et sprog?

– Græsk.

– Skulle det ikke være på latin eller hebræisk? Du sagde, at det var en øjenvidneberetning.

– Romerne og jøderne var ikke de eneste i Jerusalem, da korsfæstelsen fandt sted. Jerusalem var en stor by efter datidens målestok. Der var folk af mange nationaliteter – for en stor del købmænd. Den unge mand, som skrev dette dokument, var søn af en græsk købmand. De hed Andropolis til efternavn. Nu er der én ting, du må tage med i betragtning. Daru var så kostbart et konserveringsmiddel, at det kun blev brugt til meget vigtige dokumenter. Det viser, hvor dybt et indtryk »Manden som kaldte sig Guds Søn« havde gjort på dem. Den unge Andropolis beskriver den medfølelse, han læste i Jesu blik. Han beskriver, hvordan Jesus vaklede under vægten af korset, og hvordan deres blikke et øjeblik mødtes. Han skriver, at de øjne bad ham huske og beskrive begivenheden, så den blev bevaret for kommende tider, for der ville komme flere krige i det område, og romerne ville brænde templerne ned og ødelægge alle de dokumenter, de fandt. Et par dage senere dorg Andropolis og hans far med deres karavane mod Ægypten, hvor de skulle gå om bord i et skib, som skulle bringe dem hjem. En aften, da de slog lejr, var de fleste af mændene ude for at finde brænde til lejrbålet – tørre buske og kamelgødning. Mens de var borte, blev lejren overfaldet af tyve, og alle blev dræbt med undtagelse af den unge Andropolis, som havde held til at få fat på en hest. Han havde papyrusdokumentet med sig. Ude i ørkenen styrtede hans hest og brækkede et ben. Andropolis gjorde en ende på dens lidelser med sin kniv og blev selv først fundet flere dage senere, døende af sult og tørst. Han nåede at fortælle en af faderens mænd, at han havde gemt dokumentet og bad dem finde det og tage det med til Grækenland. De ledte efter det i dagevis, men forgæves.

– Det kan jo ikke altsammen stå på det stykke papyrus, sagde jeg.

– Nej, selvfølgelig. Men jeg fandt en bog i Athen, en meget gammel bog, der fortalte, at Andropolis og hans søn var draget til Jerusalem, og beskrev, hvordan de døde i ørkenen. Dokumentet blev omtalt, men ikke hvad der stod i det.

– Hvor har du fået fat i det? spurgte jeg.

– Jeg købte det hos en antikvitetshandler i Beirut.

– Hvordan er det kommet helt til Libanon?

– Det har vel gået fra hånd til hånd, og er steget i pris for hver gang. Jeg betalte ti tusind dollars for det.

Jeg kiggede ned på dokumentet. – Hvis det er ægte, så har du gjort den bedste handel i verdenshistorien, sagde jeg.

– Det er kun, fordi den handlende i Beirut ikke kunne, græsk og ikke havde ulejliget sig med at lade det oversætte. Det samme må jo gælde alle dem, der har haft med det at gøre på vejen, iberegnet den, der fandt det i ørkenen. Jeg tror ikke, det er så længe siden det blev fundet – måske kun en halv snes år. Den tørre ørkenluft har bevaret det.

Og i det øjeblik gik lyset ud.

Kapitel 3

Indledning til en aktion

Der var bælgmørkt i stuen. Jeg hørte en dør blive åbnet og trak min .45 frem. Så blev jeg blændet af et skærende lys.

– Smid den skyder, sagde en stemme bag lyset.

Jeg ville have skudt, men endnu et lys blev tændt, og Manson sagde: – Vi har ikke en chance. Smid skyderen, Larry.

Det gjorde jeg. Jeg havde ikke noget valg. Man kan ikke skyde noget, man ikke kan se. Et af lysene forlod mit ansigt og rettedes mod dokumentet bag plexiglasset.

– Ryk tilbage, begge to, sagde stemmen. – Fire-fem skridt skulle være tilstrækkeligt. Sådan. Det var godt. Nej, Mr. Kent, lad være med at holde hånden over ansigtet for at beskytte øjnene mod lyset. Og hold dem åbne. Jeg hørte et skarpt klik, der overbevisende lød som en hane, der bliver spændt, så jeg åbnede øjnene trods det blændende lys. – Det var meget bedre. Tak, Mr. Kent.

Det andet lys nærmede sig bordet. En behandsket hånd gled frem og snappede dokumentet. Yderdøren blev åbnet.

– Prøv ikke på at følge efter, sagde stemmen. – Hall’en udenfor ligger også i mørke, og hvis De kommer derud, skyder vi. Med garanti.

Døren lukkede sig, og suiten henlå igen i mørke.

– Lad være med at følge efter dem, sagde Manson. Han havde sænket stemmen til en hvisken. – Det er ikke nødvendigt.

– Ikke nødvendigt? gentog jeg.

– De har ikke faet dokumentet.

Så kom lyset igen. Jeg måtte blinke nogle gange, før jeg kunne se igen. Så samlede jeg min pistol op og gik ud i hall’en. Tallene på elevatorskalaen skiftede ikke. Jeg gik hen til branddøren, åbnede den og lyttede ned ad brandtrappen. Der var næppe gået ti sekunder, siden de to mænd med lygterne havde forladt lejligheden. Dette var syvende etage. Hvis de havde benyttet brandtrappen, skulle jeg kunne høre deres trin endnu. Der var ikke en lyd. Men de kunne selvfølgelig have gummisko på.

– Larry. Det var Manson, der stod og kaldte på mig henne fra døren.

Jeg begyndte at gå tilbage til ham.

– Jeg siger jo, at det ikke er nødvendigt – begyndte han med et smil, men brød af, fordi en dør gik op lidt længere henne.

Jeg stak pistolen af vejen, idet en høj, flot blondine omkring de tredive trådte ud. Hun var i kimono med et stramt bælte, der fremhævede hendes slanke talje.

– Hvad er der på færde? spurgte hun.

– Ingenting, Mrs. Morgan, sagde Manson. – Det har nok været en sikring, der gik. Min ven var på vej til målerskabet for at se efter, da lyset kom igen. Hotellets tekniker har nok ordnet det.

– Åh, nå. Hun smilede. – Jeg var lige ved at være bange for, at strømmen var afbrudt igen. Godnat.

– Godnat, Mrs. Morgan. Manson trådte tilbage, og jeg gik ind i lejligheden igen. Han grinede bredt. – Jeg sagde jo, at der ikke var nogen grund til at følge efter dem.

– Gammel vane, sagde jeg.

– De fik ikke dokumentet. Se efter under bordet.

Jeg gik hen til bordet og lagde mig på knæ, så jeg kunne kigge ind under det. Plexiglasset sad fast under pladen.

– Tag den af, sagde manson.

Jeg trak det løs. Der sad en gummiagtig klat tilbage på træværket.

– Du må have trykket på en knap, sagde jeg.

– Ja. Jeg gjorde det i samme øjeblik, som lyset gik ud. Det de fik, er en forfalskning. Jeg var bange for, at noget i denne retning skulle …

– Stop lidt, sagde jeg. – Hvis der er en mikrofon her i lejligheden, har du allerede sagt for meget. Jeg begyndte at gennemsøge lejligheden. Manson fulgte efter mig rundt og bad mig skynde mig, for der skulle komme nogle meget betydningsfulde personer.

– Hvem? spurgte jeg.

– Rige samlere. De vil gerne se dokumentet, og jeg vil gerne have, at du er her, når de kommer. Jeg vil faktisk gerne have dig til at blive hos mig, nat og dag, til dokumentet er solgt..

– Engagerer du mig til det, Manson?

– Det vil jeg meget gerne. Du behøver ikke at tænke på det med at tage dig af Coleman. Jeg ved godt, at det kunne du ikke lide.

– Nej, mildest talt.

– Jeg burde have vidst, at du ikke ville gå med til noget så lurvet.

– Hvornår kommer disse samlere? spurgte jeg.

Han kiggede på sit ur. – De skulle være her om ca. fyrre minutter.

– Giv mig tyve minutter til at undersøge stedet her, og så har vi lidt tid tilovers til at snakke om det, inden de kommer.

Manson sad i en lænestol med en drink i hånden, da jeg blev færdig med min runde.

– En drink, Larry?

– Nej tak.

– Hvis du ombestemmer dig, kan du selv forsyne dig. Han viftede med hånden i retning af en veludrustet bar henne i hjørnet.

– Hvem var de to med lygterne? spurgte jeg.

– Det ved jeg ikke.

Jeg kiggede på papyrus’en under plexiglasset. – Hvor mange ved, at det eksisterer?

– Til jeg havde talt med Janet i klubben i aften, troede jeg, at jeg var den eneste.

– Men du sagde, at der var tre sagførere, der havde set på det.

Bortset fra dem, mener jeg. Men de repræsenterer de tre mænd, som skal komme her i aften. Rige mænd – folk med indflydelse. Jeg tvivler på, at sagførerne ville røbe noget om dokumentet.

– Når det måske drejer sig om millioner? Manson, du burde være klogere.

Han nikkede. – Du har nok ret. Han rejste sig. – Lad mig nu hellere få nogle penge ud af skabet til dig.

– Jeg behøver ikke noget forskud, sagde jeg. – Jeg er i øvrigt ikke sikker på, at jeg vil påtage mig jobbet for dig.

Han gjorde store øjne. – Jamen Larry, jeg har brug for din hjælp. Du så jo de to mænd …

– Jeg så kun to skarpe lys, sagde jeg. – Den der talte, lød som en mand, selv om stemmen var fordrejet. Men den anden sagde ikke et ord. Du skulle for resten få din dørlås skiftet ud. Er der andre end dig selv, der har nøgle til lejligheden her?

– Kun hotellet. Larry, du må hjælpe mig.

– Det skal jeg nok, men du behøver nødvendigvis ikke at ansætte mig. Jeg er oven i købet villig til at blive boende her hos dig.

– Det vil jeg være glad for. Men jeg kunne godt lide at vide, hvorfor du ikke vil lade mig engagere dig.

– Du er en bedrager, Manson.

– Hvad siger du?

– Du er ude på at gøre dit allerbedste for at snyde staten, når du sælger det stykke papyrus.

– Du mener indkomstskatten, selvfølgelig.

– Ja. Jeg beklager mig højlydt over min indkomstskat, og jeg udnytter enhver lovlig mulighed for at bringe den ned, men jeg opgiver hver skilling, jeg tjener, selv når jeg bliver betalt kontant og ingen beder om nogen kvittering.

Manson smilede og rystede på hovedet. – Larry, du tilhører en klub med kun ét medlem. Hør nu lige. Vi siger, at jeg sælger dokumentet for to millioner. Er du klar over, hvor meget af det beløb, Onkel Sam vil tage, hvis jeg opgiver det?