Anne Strandvad

Efter festen

Roman

Lindhardt og Ringhof

Efter festen

Copyright © 1983, 2016 Anne Strandvad og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711618950

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1. del

December

1. Mads Strøm

Overfor kirken ligger der et aflangt rødstenshus. Det gemmer sig bag et ståltrådsnet og en smal have ud mod Hovedgadens fortov, der breder sig ud som en lille plads foran manufakturhandler Strøms forretning. En cementtrappe med tre trin fører op til en grøn trædør med små vinduer foroven og et hæklet gardin med hjerter bagved. De to høje udstillingsvinduer er pyntet med engle og krybbearrangementer fra århundredskiftet. Familien Strøm har aldrig brugt nisser Hver jul flokkes alle fra omegnen foran manufakturhandelens vinduer for at opleve de gamle figurer endnu engang Man ved jo ikke, om butikken ligger der til næste år. Hoki, Brugsen og Tøjkælderen handler osse med tøj, og Strøm gør ikke noget for at komme af med sine varer. Han hænger stadigvæk blåt arbejdstøj, ovale ruskindslapper, fornuftige underbukser og lommetørklæder op med knappenåle på en blød plade en halv meter bag vinduesglasset. Der går rygter om, at Gud talte til Mads Strøm i drømme efter den gamle manufakturhandlers død, og Gud sagde, at han skulle køre forretningen videre, som den altid havde set ud, for nok ville der komme svære tider og usædelige handelsmetoder, men en dag ville ærlighed og retsind sejre, og ingen kunder skulle bruge penge på noget, de ikke havde brug for og føle bitterhed mod Strøm.

– Nu må tiden snart være moden, mumler manufakturhandler Strøm for sig selv. Det er en vane, han har tillagt sig de senere år. Han lægger ikke selv mærke til det, men hans kone er iriteret over mumleriet.

– Hvad siger du? råber Mette Strøm vredt efter ham.

– Ikke noget. Jeg tænker bare, vrisser han og mumler videre i egne tanker, mens han ordner metervarer, strømper, strikkegarn, kantbånd, hårspænder, trusser og babytøj i det dunkle lys, der strømmer ind over udstillingspladerne og gennem Mettes hjertegardin. Hun må have gode ører, når hun kan høre mig gennem lagerrummet helt ud i køkkenet, tænker Mads Strøm uden at gøre sig klart, at hans kone er tyve år yngre end ham selv og lever uden alderdommens svækkelse af sanser og hukommelse.

Det går ikke at tænde lyset i butikken, for så begynder folk bare at snakke om, at han ikke holder juletiden hellig. Folk dømmer hurtigt. Mads Strøm ved, det ikke er menneskets opgave at sætte sig til doms over andre, men de får ham ikke slæbt over i kirken juleaften mellem alle de valne, der kun kommer den ene gang om året. Hvor mange glæder sig mon oprigtigt over Jesu fødsel mellem mad og gaver? Spørger Mads Strøm sig selv, mens han kigger over på alle dem, der kommer ud af kirken, fra sit skjul bag de hæklede hjerter. Han erkender en dyb forargelse i sit indre. De kommer kun til jul, dåb, konfirmation og bryllup. Og så til begravelser selvfølgelig. Ingen anden institution tør tage den pligt på sine skuldre. Man bliver stor af at tro. Det har været familien Strøm en stadig glæde at bo overfor Fuglerups smukke kirke og deltage i det lokale menighedsarbejde. Kirken ligner et skib i det bløde, hvide vinterlandskab. Store tunge snefnug daler roligt mod jorden og lukker til sidst for udsynet til kirkedøren.

En salig lugt af flæskesteg og rødkål siver fra køkkenet, gennem lagerrummet og ned i butikken. Om lidt flokkes børn og børnebørn i stuen. Der bliver ikke tid til at rydde op i butikken i juledagene. Huset er fyldt med feltsenge og madrasser, og juletræet, som mænd og børn skovede i formiddags, mens døtre og svigerdøtre hjalp i butik og køkken, står pyntet i stadsstuen bag de små vinduer med pelargonier og kaktusser. På chartollet ligger juleevangeliet parat til at blive læst højt. Nej, der skulle ikke være mere nu. Mads Strøm lukker døren til butikken og går ind i lagerrummet, som osse fungerer som prøveværelse.

– Er du snart færdig med at nusse rundt? Lyder det fra køkkenet. Fru Strøm dukker op i døren med sin mands maskingevær fra hjemmeværnet. – Kan du ikke lige gemme den her et sted, så børnene ikke finder den og leger med den, siger hun hurtigt og rækker den frem mod ham.

Mads Strøm opdager, at tommelfingrene igen har sneget sig op at hænge i selerne. Han skynder sig at rive geværet til sig. Mette skælder altid ud over den vane med tommelfingrene. Det ser sikkert også grit ud.

2. Finn og Jytte

– Hvor har du gjort af familien? Er der en, der spørger bag Finn. Hans hjerte banker hurtigere, da han vender sig og ser ind i Jyttes øjne. Bag hende står hele familien Green og nikker og ønsker god jul og godt nytår. Som om alt er glemt Det er osse mange år siden. Selvfølgelig ved alle i byen, at det, der aldrig blev til noget mellem Finn og Jytte, er slut. De fine spændinger er døde. Neutral tom luft svæver mellem dem. Finn kan næsten se, hvordan brugsbestyreren stille velsigner dem og slutter med et – hver passer sit, amen. Green fra lageret holder ham sikkert løbende underrettet, lissom brugsfamilien melder alle bevægelser omkring Jyttes lejlighed tilbage. Finn prøver at virke afslappet.

– Hils Dorte og børnene, siger de allesammen og maser sig gennem det proppede våbenhus hen mod døren.

– Jeg så da Karin og Bent inde i kirken, siger Jytte.

– De unge gik i forvejen. Bent orkede ikke at delagtiggøre hele byen i sine studier. Han siger ellers, han savner Fuglerup.

– Hun ser sød ud, hans dame.

– Ja, hun er en kvik pige. Finn ser sig omkring mellem mennesker i festtøj og vinterfrakker. De fleste hilser afslappet. Ingen kigger nysgerrigt. Det er osse pokkers, det skulle være hende, der tog initiativet. Når man tænker på, hvad det har kostet at behandle hende lissom de andre damer. I begyndelsen gjorde det ondt, men med tiden blev det en rutine at lade være med at snakke mere med hende – lade være med at sidde og nyde hende. Hvis de bare havde kørt den til ende, ville han have glemt alt dengang. Det startede med almindelig tiltrækning. Vistnok fra begge sider. Men Jytte snakkede og snakkede, som om han var hendes bedste veninde, og de drak maverne istykker med kaffe, mens lidenskaben voksede Finn over hovedet, så han tilsidst måtte fortælle det til Dorte. Åh Gud, hvor var det svært. Det er de tungeste ord, der nogensinde har bevæget sig over hans læber Men han var stolt. Han glemmer aldrig Dortes ansigt, da han bekendte sin utroskab. Med bøjet hovede og fastlåste træk sad hun og lagde farve på en skitse, som om hun ikke turde møde hans blik. Da han havde pint alle ordene ud, vaskede hun ligegyldigt penslen ren, mens Finn ledte efter en reaktion. I virkeligheden vidste hun det hele fra fru Green fra Brugsen, som hun åbenbart har et venskabeligt forhold til i vanskelige situationer. Det krymper sig i Finn, når han tænker på, hvordan hun lod ham sidde der og tilstå, fordi ægteskabet krævede udluftning. Senere opfordrede hun ham til at dyrke sin lidenskab for yngre kvinder til ende. Den totale mangel på jalousi fik ham til at begære hende højere end nogensinde før.

– Er du dårlig? spørger Jytte.

– Jeg tænkte bare. Finn kan mærke, han rødmer.

– Du er sådan et høfligt og tænksomt menneske. Det må være svært at leve med alle dine principper.

– Det er jo ikke noget, man sådan går og lægger mærke til i det daglige. Finn knapper den rulamsfrakke, Dorte gav ham i julegave sidste år. Han føler stadigvæk noget, når han ser Jyttes brune hår, hendes rene hvide hud og de blå øjne. Han længes efter at give sig hen. Man gør bare ikke sådan noget mere. Der var bedre råd til at gå ud over grænserne dengang

En større børneflok vælter ud i våbenhuset. Mettes børn og børnebørn fylder rummet med renvaskede kinder, vågne øjne og sunde tanker.

– Goddav onkel Finn, lyder det fra alle sider. Nevøer og niecer deler fornuftigt overtøj ud og knapper de mindste, mens de på skift serverer høfligheder. Så godt som alle når at sige, de glæder sig til julefrokosten anden juledag, inden de marcherer ud på den oplyste sne, der baner sig som en himmelsti gennem mørke og snefnug.

– Har Tine født? spørger Jytte, mens hun slynger et langt stykke stof omkring hovedet og halsen og forvandler sig til den kvinde, der styrter gennem gangene på Holms Electronic et halvt minut i syv hver morgen.

– Ikke endnu. Hun ligger derhjemme og hviler sig sammen med Erik. Han opfører sig som om, det var ham, der skulle føde.

– Det er velnok spændende.

– Ja, men jeg havde ikke regnet med, at min mindste skulle være den første til at gøre mig til bedstefar.

– Jeg var seksten, da jeg fik Rikke.

– Tine er atten, men hun har ikke nogen uddannelse.

– Livet standser ikke, fordi du får et barn. Jeg havde kun syvende klasse.

– Det var noget andet dengang, der stadig var arbejde og plads til de unge. Finn er lige ved at sige noget om, at det femugers kursus, Jytte har taget for at få en plads i loddehallen, ikke kan kaldes en uddannelse, men han når at standse tankerne, inden de ryger ud af munden. Det ville være en skandale, hvis Jytte fortalte det videre til de andre damer.

– Glæd dig over Erik. En bedre svigersøn skal du lede længe efter.

– Han går og bilder sig ind, at han kan være både far og forsørger, men han har ikke engang sit svendebrev og er nødt til at bo hos os.

– Han interesserer sig ikke for politik, vel?

– Nej, og du ved jeg kan godt lide mennesker, der kan se ud over deres egen næse.

– Han bliver en god far. Det er jeg overbevist om. Han vil elske at bygge rede og vaske bleer. Lad dog Tine nyde det.

– Jeg siger heller ikke noget til andre end dig.

– Hvad med Karin og Bent? Havde de problemer med at nå frem?

– Bent og Lis kom med toget fra København. Det var to timer forsinket. Godt man ikke sidder fast i en snedrive med små børn og en pose gaver.

– De kan ellers holde til meget.

– Ja, men de skriger. Du kan tro, jeg kan huske, hvordan det var at sidde i et overfyldt tog med tre hysteriske unger juleaften. Dengang Dortes forældre levede, tog vi altid til Vordingborg. Man var mere død end levende, når man nåede frem.

– Glæder du dig ikke rigtigt?

– Joh. Det er bare så svært at være sammen med børn de første år.

– Og Karin har fundet sammen med Lars Peter Jensens Knud?

– Bussen fra Dalby gik lige igennem. Karin ynder ellers at fragte sine mænd rundt i Mascotten.

– Alle taler om hende og Knud.

– Vel ikke mere end dengang hun flirtede med John Vinge? –John er samme type som Karin. Hele byen regner med, at Knud holder fast.

– De har vist kun kendt hinanden et par måneder. Det varer sikkert ikke så længe. Karin nyder livet.

– Hun er kun to år yngre end mig.

– Derfor behøver hun da ikke gifte sig og få børn.

– Kan du ikke lide Knud?

– Kan du?

– Jeg kender ham ikke så godt. Han lever i en anden verden.

I døren ind til kirken står pastor Brun i sorte gevandter og lader sit lille lyse hovede nikke frem og tilbage over pibekraven. Han smiler og trykker hænder og giver alle et godt ord med på vejen. De fleste nøjes med at ønske god jul, men enkelte standser op og kommenterer gudstjenesten, så flere kirkegængere må gå hjem uden at trykke præsten i hånden. – Er det ikke pinligt, hvisker Marianne Svenson til Finn og Jytte. – Lars har ikke været i kirke, siden Lone blev døbt, og så stiller han sig op og kværulerer med præsten juleaften. Marianne hiver Lones dynefrakke ned fra bøjlen.

– Kan du selv tage den på? Vi skal skynde os hjem til mormor og morfar.

Pigen lyner og knapper lidt fornærmet et indviklet dobbelt lukkesystem, der ville gøre sig i en arktisk snestorm Hun virker ret stille. Lars og Marianne snakker ellers fanden et øre af. Men måske er det alderen. Karin og Tine var osse underligt generte, da de var ti-elleve år Kun Bent blev ved med at være barn, til han var femten, og så alle i øjnene – sikker på sin egen uskyldighed. I løbet af et halvt år forandrede han sig. Det skete, inden Finn og Dorte rigtig nåede at bemærke det. Pludselig var han voksen og skulle lave alt det om, tidligere generationer havde brugt hele livet på at bygge op.

– Skal I helt ud til din mor og far? spørger Jytte Marianne.

– Nej, de sover hos os i nat.

– De sagde osse i radioen, at man ikke skulle regne med at komme hjem.

– Det lukker hurtigt i det vejr.

– Men vi får da hvid jul for en gangs skyld.

– Bare han dog snart var færdig med at stå der og blamere sig. Min mor har taget to ænder med, hun har gået og fodret på et helt år. Hun bliver ulykkelig, hvis de bliver bløde.

– Han kunne sgu godt have sprunget det der med krig og hungersnød over, siger Lars. Marianne står allerede parat med hans jakke.

Det er typisk Lars at lade sig rive med af sine følelser og gå ind i en naiv diskussion, han ikke kan få noget ud af, tænker Finn. Selv Bent er vokset fra den slags og pakker overmagter og institutioner ned i små håndterlige kasser, der kan sættes i system og gemmes til de kan gøre sig i en saglig debat.

– Kom nu, siger Marianne træt, – mor bliver tosset, hvis vi kommer for sent.

– Der er vigtigere ting end din mors fede ænder. Lars tager jakken på.

Marianne og Lars er så forskellige, men alligevel ens. Det, de siger, de mener, er forskelligt, men måden, de lever, tror og håber på, er den samme. Til daglig sidder Marianne i loddehallen og snakker om kendte mennesker og familie, mens hun knokler afsted. Hun er en af de hurtigste. Finn har tit siddet paralyseret af hendes fingre, mens hun snakkede løs. Som om hænderne og de koncentrerede øjne intet havde med Marianne at gøre. De andre damer mobiliserer alle evner og sanser for at holde akkorden. Marianne kan leve sig ind i en anden verden med andre problemer uden at lave fejl. Meget ville være vundet, hvis man kunne give den teknik videre. Når de andre er trætte, virker Marianne stadig levende og ubekymret og holder det tempo, hun startede med om morgenen. Jytte sagde engang noget om, at hun havde to liv. Et akkordliv og et rigtigt. Finn lever mest for sit arbejde.

Marianne vinker farvel og trækker afsted med mand og barn. De går til venstre ud af døren, ned over kirkegården til den sti, der fører om bag Lærkevængets lave firkantede hække og symmetriske gulstenshuse. Våbenhuset er næsten tomt. Finn sætter pelshusen på hovedet og stiller sig i døren. Fra kirken kan man se ud over det meste af Fuglerup. Byen ligner en julekalender med lukopvinduer og sne. Man mangler bare nisserne og englene. Dyrene i stalden har pigerne derhjemme. Måske får de osse et lille barn i nat. Finn forstår ikke, de tør. Du er osse for gammel til at blive far, siger han til sig selv. Børn laver så mange ulykker. Det har du slet ikke nerver til mere. Man bliver forsigtig med alderen. Men verden virker så usikker, og det kræver uendelig ro at have børn. Finn er bange for, at Tine ikke klarer den, at hun går ned, når hun opdager, hvordan det er at være mor uden særlig mange muligheder for at komme ud af hjemmet.

– Jeg troede ikke, du gik i kirke, siger Jytte.

– Joh. Juleaften.

– Tror socialdemokratiet på Gud juleaften?

– Jeg er ikke socialdemokratiet. Der er visse følelser, der ikke har med politik at gøre. Det er derfor, vi har en statskirke. Blandt andet.

Jytte smiler. Hun har altid foragtet Finns politiske engagement. Du er gok nok på bunden, sagde hun engang. Det er bare synd, at alle de gode viljer skal bruges på vandværksbestyrelsen.

– Jeg så arktiklen i Fuglerup-Dalbyposten om din kones juleideer, siger Jytte. – Det må være vidunderligt at bo sådan.

– Hvordan?

– Så smagfuldt.

– Jeg lægger ikke mærke til det. Det er jo hendes arbejde det der med hjem og farver.

– Lars Svenson siger, hun er dygtig. Hendes gardin-betræktapetserier betyder meget for Bostof. Folk elsker de lidt gammeldags kvalitetsvarer.

– Vi må håbe, de klarer den, siger Finn, der ikke interesserer sig så meget for produktet som for arbejdspladsen.

– Mon ikke? Det er kram, det de laver.

Jytte virker ikke, som om hun har særlig travlt. Det er flovt, men Finn tør ikke sige, Dorte venter derhjemme, og han skal gå hele vejen.

– Må jeg følge dig hjem? Spørger han.

– Du skal alligevel forbi, ikke?

– Jeg turde ikke tage bilen i det føre.

– Vejret er hårdt ved bilisterne. Jytte smiler, så Finn bliver flov. Hun er ikke overlegen eller anklagende. Lever bare på en anden måde med nogle andre problemer.

På stien ned mod Hovedgaden kommer de forbi familien Nielsens gravsted. Tre generationer gårdejer Nielsen med hustru hviler side om side under tyk sne og Dortes kranse. Hendes egen familie får kranse af hendes søster i Vordingborg, hvor Finn mødte Dorte, da han var inde som soldat. Hun solgte biletter på banegården. Hendes far var lokomotivfører, og hendes mor gjorde rent i togene om natten. De sad en hel masse og ventede, og de var allesammen vilde med Dorte. Hun var egentlig ikke køn, men hun fortalte vittigheder ud gennem billetlugen, selv om hun kun var seksten. Dorte har altid været modig og selvsikker. Finn kunne ikke få hende ud af hovedet. Da han var færdig som soldat, tog han mod til sig og inviterede hende til Fuglerup. Ellers ville han have hadet sig selv resten af livet for ikke at gøre forsøget. Og Dorte kom. Måske var det kun for at se sig om. De fik kaffe og kage af Finns mor, der opførte sig som om, de allerede var forlovede. Det var om sommeren. Lige før høsten. De sad ude i haven under æbletræerne. Dengang var det ikke en luksus at sidde i skyggen, og tyren slap løs og buldrede rundt og så farlig ud, så kvinderne flygtede op på varandaen, mens mændene fik lejlighed til at vise deres kræfter overfor det store dyr, der så sig ond på det gamle gråpæretræ og stod og stangede den mosbegroede stamme, mens Finn og hans far forsigtigt tøjrede den.

Der falder store tunge snefnug på Dortes kranse. Hvis Finn havde været alene, ville han have stået lidt og givet sig hen i minder. Ikke fordi, han er sentimental. Tanken om ham selv og Dorte som barnløst midaldrende ægtepar står for ham som en farlig omvæltning i livet. Han leder efter sin historie – efter noget solidt at stå fast på. Tine og Erik bliver sikkert boende et stykke tid endnu, beroliger han sig selv og følger efter Jytte.

Fortovet er smalt mellem snedyngerne. Butikkerne er mørke nu. Glimmerbånd og hjerter drejer rundt som levende skygger i luften over nisser og varer. Der er lys i Jyttes lejlighed. Hun standser og vender sig om.

– Jeg inviterer dig ikke med op.

– De venter sikkert osse på mig derhjemme.

– Jeg er så glad… Det går op for Finn, at Jyttes smil er oprigtige.

– Det er da godt. Finn smiler tilbage.

Pludselig træder Jytte et skridt frem og stryger Finn over kinden. Hendes hånd er elektrisk. Han har lyst til at kysse hende.

– Jeg er så forelsket, hvisker hun og løber hen og river døren op.

Finn mærker, hvordan jalousi og angst blandes til en mærkelig længsel. Han kan ikke engang føle faderlig glæde over Jyttes forelskelse. Kun længsel mod noget, der er forbi. Fremtiden er skræmmende. Den uundgåelige opløsning. Nye liv – nye historier, han ikke har en jordisk chance for at have indflydelse på, endsige deltage i. Det må være sådan, det føles at blive gammel. Gennem langsynede øjne betragter man livet folde sig ud i horisonten.

3. Dorte og Karin

Huset er badet i varmt blødt lys fra utallige røde stearinlys i slanke, hvide stager. Køkkenet lugter vidunderligt. Dortes øjne stråler. Hun elsker at arrangere store fester. Hun har juleforklæde over en dueblå mohairkjole. Rødt med hvide hjerter lissom køkkengardinerne. På hendes blåtonede hvide hår danser en nissehue med hvid kvast Der er varmt i køkkenet. Ænderne bruner i ovnen, og mohairkjolens lange tynde hår klistrer til den svedige hud.

– Kan I ikke lige hælde vinen om, råber hun på vej gennem stuen og løber ind i soveværelset for at finde en tyndere kjole. Den lysegule helsilke? Dorte elsker silke Hun tænder lyset, holder den op foran sig og kigger i spejlet. Den er bedre om sommeren, når hun har lidt kulør. Døren går op.

– Skal vi tage de gamle eller de nye karafler? Spørger Karin.

– De nye. Så dækker vi med det hvide stel med blomsterne.

– Da ikke til jul?

– Det er det smukkeste stel. Jeg er træt af at se på farmors gumpetunge jagtfugle hver gang, det skal være lidt festligt.

– Hvad så med lertallerkenerne? Blomster passer virkelig ikke til julen.

– Er det ikke for meget ølstue? Dorte lader kjolen falde. Karins øjne betragter nysgerrigt hendes underkjole. For et par år siden ville Karin have nægtet at tro, hun nogensinde selv skulle krybe i sådan et klædningsstykke. Nu har hun tre.

– Men det bliver stadigvæk de nye karafler, siger Dorte.

– Tag de nye, råber Karin og lukker døren ind til stuen.

Dorte trækker en lang dybrød kjole med udringning og smalle stropper frem.

– Hvad med den? Spørger hun og holder den op foran spejlet.

– For konet, svarer Karin. Hun er selv i en tynd sort kjole med sølvtråde og folkloristisk bælte. Fræk og festlig. Det askeblonde hår har fået fylde ved frisøren og bølger bevidst skødesløst til den ene side bag et bredt sort spænde med små glasdiamanter.

– Min store pige, siger Dorte og trækker hende ind til sig.

Karin holder kejtet om sin mor. Hun har altid haft det svært med Dortes overstrømmende kropskontakt.

– Jeg ville ønske, vi kunne snakke sammen helt alene nogen gange, siger hun.

Dorte holder hende ud fra sig, læner hovedet tilbage og smiler. – Den diskrete makeup klæder dig. Karin tegnede i mange år sine øjne og læber alt for kraftigt op. Hun skinnede. Og så er hun højere end de fleste i Fuglerup. Lisså lang som Bent og Finn. Folk kiggede efter hende, når hun skred afsted i sine fantasifulde kostumer som en langbenet cirkushest. Engang ringede de fra skolen til Dortes arbejde og bad hende sørge for, at Karin tog noget ordentligt tøj på. Og Dorte tog tidligt fri for at finde ud af, hvad der var galt. Klokken to cyklede Karin ned ad Hovedgaden i sine nye hvide sommerbukser. Benene var klippet af, så man kunne se lidt af enden. Dorte gemte sig og lod hende køre forbi. Hun nød Karins frækhed og sikkerhed. Var det måske ikke det, hun havde kæmpet for i seksten år? Karin satte sig ud over Fuglerup. Lavede sit eget farvestrålende oprør mod kedsomheden og Finns familieøkonomiske femårsplaner. Dorte vidste, Karin havde vundet en sejr over sig selv.

– Søde skat. Hvorfor skulle vi ikke kunne tale med hinanden?

– Der er altid nogle andre til stede, når vi ses. Enten far, Tine, Erik eller Knud eller nogle gæster.

– Hvad er det, du vil tale om?

Karin vikler sig ud af Dortes arme og begynder systematisk at kigge kjolerne i skabet igennem. – Knud har friet, siger hun lavt, så han ikke kan høre det inde i stuen. Dorte griner. – Undskyld, siger hun. Karin fisker sikkert den rigtige julekjole frem. Tækkelig men smuk mørkegrøn thaisilke med lange ærmer, rund hals og østerlandsk mønster i blågrøn tryk.

– Sagde du ja? spørger Dorte og trækker kjolen over hovedet.

Karin sætter sig på sengen og roder i Dortes smykkeskrin. Sådan er det altid. Dorte skal hale oplysningerne ud af Karin, selv om det er hende, der vil snakke.

– Ikke direkte. Jeg sagde, vi skulle se tiden lidt an og forlove os først.

– Det var nok klogt.

– Hvorfor? Karin kigger usikkert på Dorte.

– Knud mener måske noget andet med ægteskabet, end du gør.

– Han siger, han elsker mig.

– Han er sikkert fascineret. Måske føler han osse noget i retning af forelskelse. Elsker du ham?

– På en måde, ja. Jeg skriver lange breve til ham, og når jeg skal hente ham på stationen, glæder jeg mig vanvittigt.

– Hvordan går det, når I er sammen?

– Han er hjemme så kort tid ad gangen. En weekend går hurtigt, når han osse skal se sine venner og familie. Men han bor hos mig, når han er her.

– En nat om ugen?

– Nogen gange hver fjortende dag.

– I hvor lang tid har det stået på?

– Tre måneder.

– Hvad siger John Vinge?

– Han er ulykkelig. Eller det vil sige… Du ved, det er sådan noget, man går og siger, når folk spørger. Det var ham, der brød. Hvis man kan kalde det et brud. Han holdt simpelthen bare op med at ringe til mig og dumpe forbi på arbejde. Jeg kunne ellers godt lide ham.

– Pas på du ikke gør Knud ulykkelig. Han er trods alt et menneske. Selv om de har så mange regler og normer på Emmersholm, at mennesker næsten drukner.

– De er meget søde ved mig.

– Naturligvis.

– Lars Peter er slet ikke så slem, som folk går og siger.

– Du behøver ikke forsvare dem. Jeg er ligeglad med, hvad du gør, og om du gifter dig, bare du bliver lykkelig.

– Måske egner jeg mig slet ikke til at blive gift. Det er ikke noget, jeg nogensinde har drømt om at blive.

– I kunne leve papirløst lissom Lis og Bent, når han er færdig på landbrugsskolen.

– Ikke med Knud. Det er osse det, jeg godt kan lide ved ham. Alle de rituelle ideer og den styrke, han udstråler, fordi han ved, hvor han hører til, og hvad han vil.

– Gælder de samme ting for dig?

– Måske vil jeg bare hænge fast et sted. Et godt og sikkert sted. Jeg er lykkehgst, når jeg er alene og har travlt.

– Du er ambitiøs.

– Det er du osse. Jeg tror, far hader Knud.

– Mænd har altid noget at udsætte på deres svigersønner. Han accepterede Lis lige på stedet, selv om hun er lisså fanatisk rød som Bent.

– Far har altid hadet Knuds familie. Kan du ikke huske, hvor tit han skælte ud over Lars Peter, da de sad i kommunalbestyrelsen sammen.

– Din farfar ville have elsket det giftermål. Fruen til Emmersholm. Kan du ikke se det? Far har brugt hele sit liv på at bekæmpe sin herkomst.

– Farfar var da ikke konservativ.

– Nej, han var venstremand. Men selv om han var fattig, forstod han aldrig, hvad Finn så i socialdemokratiet.

– Skal ænderne have mere? Råber Bent gennem døren.

– Åh Gud. Du er en skat, Bent. Jeg kommer med det samme. Dorte hiver en perlekæde op af smykkeskrinet, binder den, spejler sig, sætter nissehuen på plads og tager forklædet på, inden hun styrter ud i køkkenet.

Karin lægger sig på sengen og kigger op i loftet, hvor en engleuro kører hurtigt rundt i trækken fra døren. Ingen klare tanker dukker frem i hendes bevidsthed.

– Hvordan har Tine det? Spørger Dorte, mens hun ligger på knæ foran ovnen.

– Hun sover. Erik ryger fraværende Det er som om, han har overtaget Tines søvngængerstil.

– Se nu der. De er blevet for mørke ovenpå. Dorte løfter braddepanden op på køkkenbordet og banker let på det varme skind med pegefingeren – Men de er dejlig sprøde.

4. Fuglerup

Gaderne er tomme nu. Fra hjørnet kan Finn ane Autogårdens tillukkede foldedør. Hans har knyttet sig til Judiths familie. Han kunne ellers have kørt gården videre. Selv om Hans er den yngste, er han den, der ligger tættest op ad forældrenes livsstil. Mette er gået i den anden grøft. Som ung led hun af ulykkelig kærlighed til en gift smed i Overby og for at komme ud af det, søgte hun anger i missionsforeningen, hvor hun mødte Mads Strøm. Hun var ellers så køn. Tine ligner hende. Finn vil egentlig gerne samle sine søskende omkring sig juleaften. Og Dortes med for den sags skyld. Julen er familiens tid, men de har allesammen deres eget nu. Finn døjer heller ikke Mads. De har osse for mange børn. Den ene mere hellig end den anden, og børnebørnene bliver opdraget fra de kommer til de går, så man ikke kan samle tankerne om andet end at spise pænt. Måske er det en god tradition med anden juledag. Sidste år holdt de frokosten i Autogården hos Hans og Judith. Dorte gik helt ned efter de hektiske juleforberedelser, da hun ikke havde mere at tage sig til. Bent og Tine gjorde osse stadig oprør mod familien sidste år. Der er sket en mærkbar forandring. De er begyndt at slappe af som selvstændige voksne individer. Det var ellers en hyggelig frokost. Judtihs familie var osse med. Og Jytte og Thomas og Rikke. Hans havde så travlt med at knappe øller op og sørge for stole, at han ikke nåede at drikke for meget og sige dumme ting om, hvordan det hele kører ad Helvede til. Men det var ham selv, der med vold og magt ville være selvstændig, og hvor tit har han ikke sagt, at det skulle være frit, om man ville være medlem af en fagforening? Finn kan ikke forstå den stolthed, visse mennesker føler ved at klare sig selv. Men Mads er næsten endnu værre. Han blander forretning og religion. Karin fortalte, han havde citeret Bibelen, da han sagde nej til at være med til at arrangere et modeshow på kroen. Bagefter ringede Mette og sagde, de gerne ville alligevel. Det er hende, der står for indkøb og regnskaber. De klager aldrig over økonomien. Lissom forældrene, der levede af fjorten tønder land og takkede for det, de fik, mens de nøjedes med at tænke på det, de manglede.

Verden er forandret. Når Finn tænker tilbage, synes han, den er blevet bedre. Krydset ved Hovedgaden, Dalbyvejen og Dyrekærvejen ser ud, som det altid har gjort. Næsten. Husene er blevet gamle, og Brugsen har ædt lægens gamle ejendom og træskomandens hus for at få plads til den moderne indkøbshal, hvor vinduerne er klistret til med røde og hvide reklamer og snorlige granfletninger. Men ellers ligner det hele sig selv. I hvert fald når bilerne ikke kører. Til daglig er der så meget trafik, at man ikke tænker på husene og fortiden. Eller måske har Finn vænnet sig til forandringerne og glemt billederne fra barndommen. Han begynder at gå ned mod Dalby. Det er koldt at stå stille, og de er nok trætte af at vente på ham derhjemme.

Fem gadelygter sender lyskegler ned gennem dalende snefnug, inden vejen forsvinder i mørket. Byens sidste gadelygte står lige overfor porten ind til Holms Electronic. Derefter standser Fuglerup, og vejen snor sig mellem marker og spredte gårde ned mod Dalby. Finn kigger gennem sneen på den tomme fabrik. Den ser ikke spor julehyggelig ud, selv om der er tyk sne på ovenlysvinduerne. Hvis han ikke kendte bygningerne så godt, ville de virke uhyggelige. Som brugte teaterkulisser med alle tilbygningerne og de små gårde troner fabrikken som en mørk labyrint med fælder for folk, der ikke har arbejdet der længe nok til at kende alle gange og døre. Det er måske ikke smart og flot, men de har forstået at følge med udviklingen. Da Finn var barn, lavede de radio og telegrafudstyr i hovedbygningen, som lå muttersalene lidt inde på marken. Den gamle Holm arbejdede selv med, og hans søn gik i den almindelige skole og følte sig ikke finere end de store bønders børn. Men han tog studentereksamen og blev ingeniør og lærte om økonomi for at vende hjem og lægge produktionen om til noget, der blev kaldt kommunikationstilbehør. Den gamle Holm nåede ikke at se sit livsværk stikle gange og bygninger i alle retninger som en vildtvoksende jordbærplante for at følge med elektronikindustriens eksplosive udvikling. Bittesmå dimser og dippedutter på plader efter mønstre som ingeniørerne tegner. Så godt som alt går til udlandet. Men det er en god arbejdsplads med ordentlige kantineforhold, tænker Finn Nielsen efter næsten tredive år på Holms.

Det er hårde tider for erhvervslivet. Mange arbejdspladser lukker, selv om staten bruger astronomiske beløb på støtte til industrien. Fuglerup har klaret sig godt gennem krisen Ansættelsesstoppet på Holms, mekaniseringen på champignongartneriet og krisen på Bostof skaber selvfølgelig ungdomsarbejdsløshed, men kommunen har taget fat om problemet på et tidligt tidspunkt og arrangerer bekostelige, men engagerende beskæftigelsesforanstaltninger. Finn bliver ærgerlig, når han tænker på Bostof. Han var selv med til at søge egnsudviklingsstøtte, men hvad skulle alt det blær med ægte billeder på væggene i en fabrikshal til for? – Det er da en ubetydelig post i forhold til alt det andet, plejer Dorte at sige. Men hvad så med de store ruder? Sådan noget koster dyrt i varme. Typisk tresserbyggeri. Og sauna til arbejderne… Det var måske i orden, mens det hele gik, som det skulle. Finn har altid selv kæmpet for bedre forhold for de ansatte på Holms, men man kan ikke få alt, hvis man vil bevare sin arbejdsplads.

Den kommunale snerydning er ophørt for i aften. Dalbyvejen er lukket, og Finns ben bliver ømme af at bære ham gennem den tunge sne. Han har ellers løbetrænet et par gange om ugen, siden doktor Malmby fandt ud af, at hans kolesteroltal var for højt. To bløde volde fortæller, hvordan han skal finde den vej, han har brugt hver dag hele livet. Den julestemning, det altid lykkes at oparbejde i kirken og på turen gennem Fuglerup, er helt væk, da han når Bakkevej. Pilegårdens lys trænger svagt gennem sneen. Poul og Else sidder måske stadig og venter på nogle af børnene. Finn kan ikke huske, de nogensinde før har svigtet julegudstjenesten. De talte meget om den tunge juletrafik, da de var til middag igår. Siden børnene var små, har de spist gule ærter sammen med Poul og Else lillejuleaften og lavet marcipan bagefter. Igår var de kun fire. Ingen af børnene kunne tage fri før den fireogtyvende, og Tine og Erik holdt sig for sig selv. Poul plejer at lave små hvide potter med en lille pølse af marcipan rullet med cacao til stor morskab for børnene, men igår trykkede han hele sin portion ud til store firkanter, lagde dem sammen og skar dem i snitter, så han kunne sidde og drikke portvin og snakke fornuftigt resten af aftenen. Når børnebørnene gror til, bliver det rigtig lillejuleaften igen. Det er næsten hyggeligere end rigtig jul. Poul og Else har allerede to børnebørn. Når de ikke taler om vejr og trafik, står den på fødsler, tænder og skoler. Finn har accepteret det, selv om det keder ham. For et par år siden blev han uvenner med Poul om landmændenes organisering. Det tog flere måneder at genopfriske det gode naboskab. Dorte var ude af sig selv, fordi Else ikke viste sig og altid foregøglede at have travlt, når hun ringede til hende.

– Du kan ikke tillade dig at stikke din lange lyserøde tud i deres forhold, bare fordi du solgte elleve tønder sumpet land fra til dem for en menneskealder siden, sagde hun. – Du er kun glad for ikke at skulle passe »din fædrende jord«. Dorte driller altid Finn med hans fattige barndom som husmandssøn.

– Det er ikke et spørgsmål om jord, svarede han. – Vi er uenige om et politisk spørgsmål.

– Du med din politik og alle dine foreninger. Poul og Else er vores naboer. Du burde holde dig for god til at tage min bedste veninde fra mig.

Finn bliver stadig lidt stødt, når Dorte glemmer, at Poul og Else oprindelig var hans venner. Kun kollegaer og partifæller har han i fred. Dorte fejer dem af som kontakter, man er nødt til at dyrke, men ikke behøver at engagere sig i.

– Landmændene må organisere sig efter en ny og mere tidssvarende struktur. De må give afkald på selvejet, ellers får de unge ikke en chance, afsluttede Finn diskussionen. Dorte sukkede og gik i seng. Dagen efter gik hun alene over til Poul og Else og blev der i flere timer. Finn fik aldrig at vide, hvad de talte om. Dorte går højt op i naboer og venner. Da Flemming Piilmand, som bor skråt overfor familien Nielsens grusvej, blev fyret på Autogården, tog Dorte straks derover og trøstede Grete. Det ville ellers have passet Finn, hvis deres ugentlige vistaften var blevet standset af noget, han ikke selv var skyld i.

Bag Flemming og Gretes gård breder moser og enge sig ned mod åen. Under krigen blev der gravet meget tørv, og Bakkevej var en levende del af området. De gamle arbejderboliger blev købt op af kommunen, da tørvene gik af mode, og har siden huset de fattigste i kommunen. Bakkevej ender blindt ved det sidste lille rødstenshus. Om sommeren stiger store sværme af myg til vejrs fra de stille vande og svæver med vinden op over bakken mod mere civiliserede forhold. Der går mange onde rygter om livet i mosen. Den er uhyggelig. Ikke på grund af beboerne, men fordi selvmordere og børnelokkere altid trækkes i den retning. Sandheden er, at menneskene i de små røde huse lisså godt kunne bo i et almennyttigt byggeri eller til leje hos en privat, men de fem boligblokke på Overbyvejen har lange ventelister, og de der har plads til overs foretrækker venner og familie. Dorte anser ikke dem fra mosen for rigtige naboer. Hun har i hvert fald kun én veninde dernede. Men Gerda og Tonni Etben har boet der i næsten ti år. Lige siden Tonni fik benet sat af efter ulykken i skoven, hvor han ellers altid havde arbejdet. Og hvor skulle de flytte hen, da de ikke kunne blive i skovens hus? Gerda minder om Dorte. Hun har det osse bedst, når hun skal klare det umulige. Når de snakker sammen, bliver Finn helt forpustet, for hvordan klarer hun tolv timers arbejde i kroens grillbar, fire børn og en invalidepensionist på én gang? Finn er lisså betaget af Gerda som Dorte. De kan bruge lang tid på at forherlige hende, når de ikke har andet at snakke om. Finn føler pludselig, at han ser en stor del af sin verden med Dortes øjne. Så snart han har fri, fylder hun ham med venner, familie, boligarrangementer og den livsglæde, han ikke kan leve uden.

Dortes julevinduer lyser gennem mørket. Fra skorstenen siver en stille røg ud i natten over Finns barndomshjem, som Dorte har restaureret til ukendelighed. Hun begyndte med det indvendige, da Tine var lille, og Finns forældre lige var døde, og hun siger, hun ikke er færdig endnu. Det har ellers kostet mere end nok, synes Finn. Da Tine kom i skole, tog Dorte et brevkursus og læste til indretningsarkitekt. Senere rejste hun til København hver dag i fire år og gik på Kunsthåndværkerskolen. Og så flyttede Bostof til Fuglerup. Dorte finansierede selv udskiftningen af bølgeeternittaget til stråtag for de første to års løn. Det oprindelige tag, som Finn husker fra sin barndom, bestod ellers af mosbegroede røde vingetegl. Næste sommer blev ler og stolper pillet etapevis fra hinanden, og nye stolper blev passet ind, og der blev muret op imellem dem, hvorefter murværket blev pudset og kalket, og stolperne fik sort tjære. Meningen var, at resultatet skulle ligne gården, som den så ud engang, men det gør det ikke. Man kan næsten se de tykke rockwoolmåtter og gipspladerne gennem kalk og tjære. Dorte fik nye venner gennem det projekt. Arkitekt Spang-Poulsen og frue var selv igang med et pitoresk husmandssted og kommer stadigvæk i weekenderne og drikker håndbajere på trappestenen iført blå Kansasoveralls og murerkasketter. Finn har det svært, når han ser dem trille ned ad grusvejen, som hans far stred sig op og ned ad i al slags vejr til fods eller i hestevogn. De er så rige, at de har råd til at se fattige ud. I weekenderne i hvert fald.

På gårdspladsen har Dorte arrangeret et lille juleland. Ud for entredøren stråler et juletræ med røde, lilla, blå, grønne og gule elpærer. Trappen er flankeret af to store julebukke med røde silkebånd. Under vinduerne bugner altankasser med gran og kviste med røde bær. Og ovre ved stalden har hun stillet de uhyggelige kæmpenisser, de købte engang, de holdt ferie i Tyskland. Da de kørte hjem, kunne de dårlig nok være inde i bilen, som i forvejen var tungt lastet, og Karin var bange for dem og havde mareridt om natten.

Gennem køkkenvinduernes duggede vinduer kan Finn skimte Dortes nissehue køre op og ned og frem og tilbage mellem stuen og køkkenet. Dortes arrangementer lykkes altid. Finn har lyst til at gemme sig. Sidde ovre i stalden og savne sin mor og gården, som den så ud dengang. Med flæskesteg og øl juleaften. Men King gør inde i stuen, så det er for sent at køre tanken til ende. Finn bliver næsten væltet af den tunge labrador i entreen. Han har altid haft hundetække. Selv det store skrummel kan han få til at lystre. Det var børnene, der ville have den, da deres schæfer blev kørt over for otte år siden. Den var osse charmerende som hvalp. Finn klapper fraværende King på lænden. Det er som om han ser entreen for første gang og gør op med sig selv, om han kan lide Dortes resultater som designer. Rummet er holdt i lysegult og mellembrunt. Nå ja, de farver hedder nok noget andet, tænker Finn, men han kender ikke Dortes fagudtryk. Tapetet er lysegult i bunden med store skinnende brune fløjlsblomster. Rædselsfuldt konstaterer han. På gulvet ligger et neutralt brunt tæppe. Loftet er gult. Kun tøjet på endevæggen bryder Dortes farveharmoni. Ved siden af døren ind til pejsestuen, hænger et antikt spejl i bronzeramme med bronzeblomster og fede engle foroven Finn kan ikke huske, hvordan entreen så ud, da han var barn Kun at den var et mørkt sted med træsko på række og slidt tøj på knager og bøjler.

Dorte og børnene griner ude i køkkenet. Da de var små, kom de altid løbende og omfavnede ham, når han kom hjem. Måske ville de ikke engang savne dig, hvis du blev væk, tænker Finn og er ulykkelig over, hvor lidt han efterhånden betyder for dem.

5. Tines mave

Dorte og Else snakker ikke om andet end børn, så det sidste stykke tid har Tine holdt sig væk, når Else var i farvandet. De fortæller den ene rædselshistorie efter den anden om, hvordan de holdt sig vågne, når de skulle op at amme om natten, om bjerge af vasketøj, mos og vælling og om øretæver eller skældud. Dorte vil ikke gøre Tine bange, så hun går let hen over sine fødselsoplevelser, men dengang Else skulle have Jan, kunne jordemoren ikke komme frem for sne, og Poul sad fast med hende inde i Fuglerup, mens Else selv hev Jan ud, og han kunne ikke få luft, så hun måtte suge slimen ud med munden, vende bunden i vejret på ham og slå ham i numsen.