Anne Strandvad

Emma og Marie

Lindhardt og Ringhof

Emma og Marie

Copyright © 1994, 2017 Anne Strandvad og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711619063

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Juli

Solen hænger lavt på himlen og farver hele verden rød. Det høje græs slår imod Maries lår. Hun rækker hænderne i vejret og skynder sig efter morfar. Igennem rosenbuskene med stikketornene. Ind over kornmarken og ned ad bakken til engen. Morfar går hurtigere og hurtigere. De sidste skridt løber han. Som om han næsten ikke var gammel.

Morfar og Marie standser uden for hegnet og venter. Først sker der ikke noget. Men så pifter morfar i fingrene.

Ude bag ved bækken og fyrretræerne er der noget, der bevæger sig. Det er stort og sort og brunt som et kæmpedyr, der er ved at vågne. Men i virkeligheden er det mange dyr. En efter en dukker hestene frem mellem træerne. De spidse ører vipper. Hovederne på de lange halse peger på morfar og Marie.

„Lille-Klaus!“ råber morfar. „Musse, Karina, Markus, Cavallo, Paulina!“

Hestene kigger på morfar og Marie, som om de var farlige. En af hopperne fnyser. En plag skraber i jorden med det ene forben.

Pludselig springer en af hestene frem og galoperer ned mod bækken. Som hang den sammen med de andre heste, buldrer de alle sammen af sted og sætter over bækken i lange spring.

Den sortbrune hesteflok løber direkte hen imod morfar og Marie. Jorden gungrer under hovene. Græsotter og mudderklumper flyver gennem luften.

Marie tager fat i morfars hånd. Hans knogler er store og hårde, men huden sidder løst. Marie kører morfars hud frem og tilbage mellem fingrene og klemmer sig ind mod hans propfulde jakkelommer. Hun ved godt, at hestene er morfars gode venner, men hun kan ikke lade være med at være en lille smule bange for, om hegnet holder, når flokken kommer buldrende. Metaltråden med de elektriske stød er så tynd, og hestene er så store, og de løber så stærkt.

„Ti, elleve, tolv,“ tæller morfar, som om han var bange for, at der skulle mangle nogen, „og så det lille skravl.“

Syv store, brune heste har han, med flagrende maner og lange haler og hove så store som tallerkener. Plus tre plage, to føl og en sort pony med en mave så rund som en tønde og nogle korte ben, der slår mod jorden som trommestikker.

Hestene er så tunge, at jorden ryster under Maries fødder. Hun gemmer sig bag ved morfar og kigger frem bag hans arm. Hestene bliver ved med at galopere lige hen imod dem. Først i sidste øjeblik standser de op. Hovene kurer hen ad jorden og kradser græsset i stykker i lange striber. Bringerne standser en millimeter fra tråden. De prustende muler rækker ud efter morfar og Marie, og næseborene bevæger sig snusende ud og ind.

Morfar stikker hånden ned i en af de propfulde lommer og giver Marie et stykke rugbrød. Hun når dårlig at række brødet frem mod hestene, før en af de bløde muler har snuppet det fra hende. Morfar finder straks et nyt stykke rugbrød frem og giver Marie det. Omme på den anden side af hegnet står hestene i en klump og kæmper om at komme til. De største lægger ørerne tilbage og bider efter de små og skubber dem væk fra Marie.

Men morfar holder øje med, at alle får. „Så, I bisser,“ siger han. Marie strækker sig, så hun kan nå ind imellem de lange halse og give etårsplagen et stykke brød.

Til sidst er den eneste, der mangler at få brød den sorte pony. Den er mindre end det mindste føl og kan umuligt komme til mellem alle de store kroppe, som maser sammen foran morfar og Marie.

„Hvad hedder ponyen?“ spørger Marie.

„Ikke noget,“ svarer morfar, idet han dukker ryggen og kravler under tråden. „De sagde det godt nok, da de kom med hende her i foråret, men nu har jeg glemt det.“

„Hvis du er så dårlig til at huske, må du have en bog, hvor du kan skrive alting ned,“ foreslår Marie.

„Det var nok et dårligt navn, skal du se. De gode ting glemmer jeg ikke.“

„Hvad med at kalde hende Lille?“

„Det er ikke noget navn.“

„Jamen, den er lille.“

„Så hellere Emma. Det hed mormor.“

„Hvorfor opkalder du ikke en af de store heste efter hende?“

„Din mormor lignede den pony på maven,“ griner morfar og løfter Marie over hegnet.

Hestene stimler sammen omkring morfar og Marie og puffer til dem med deres muler og snuser til morfars jakkelommer. En af de største heste slikker Marie på hænderne. En anden nipper fat i morfars ternede kasket og trækker den af ham, så den skaldede isse kommer frem. Men morfar er ikke bange. Han trækker kasketten ud af munden på den frække hest og skubber de store kroppe til side, som om de ingenting vejede.

Roligt går han hen til den sorte pony sammen med Marie. Hestene står stille og kigger på morfars hånd, mens han stikker den ned i lommen. Næseborene snuser til det stykke rugbrød, han finder frem. Mulerne følger det sultent, da han giver Marie det, så hun kan række det frem mod den lille pony, men der er ingen, der rører dens brød.

„Værsågod, Emma,“ siger morfar, idet Marie stikker brødstykket ind mellem ponyens læber.

Alle hestene kigger på Emma, mens hun tygger brødet. Først da morfar klapper hende, snuser de store heste igen til hans lommer og puffer til ham med deres muler.

Morfar har ikke mere brød, men han bliver inde hos sine heste i lang tid og klapper dem og gnubber dem i mankehårene og over haleroden, så han bliver fuldstændig sort på fingrene. Marie holder fast i morfars jakke og klemmer sig ind til ham. Hun skal ikke nyde noget af pludselig at stå alene mellem de store kroppe. Hendes fødder ville blive mast til plukfisk, bare de kom til at jokke hende over tæerne.

„Hvorfor har du så mange heste, morfar?“ spørger Marie, da han giver hende en hånd, så hun kan kravle ud under hegnet.

Morfar er stiv i knæene. Han har svært ved at dukke ryggen under tråden og retter sig langsomt op. „Det ville være svært at leve uden,“ siger han og kigger fra Marie ud på hestene. De store er begyndt at græsse. Føllene patter hos deres mødre. Kun plagene og Emma står stadigvæk og kigger sultent efter morfars lommer.

„Du kunne vel nøjes med en eller to,“ bliver Marie ved. Sådan siger mor altid omme på forsædet af bilen, når de kører hjem fra morfar og onkel Simon og tante Tina. Han kunne vel nøjes med en enkelt hest eller to, den gamle. Han har jo alligevel ikke andet at bruge dem til end at skovle mad ind i den ene ende og slæbe det væk i den anden.

„Heste bliver hele tiden til flere heste,“ siger morfar. „Så får de føl, og så kommer naboen og vil bytte en fin, lille pony for en gammel cykel. Og det kan man da ikke sige nej til, vel?“

Marie kigger op på morfar. Han er helt forpustet af at sige så mange ord. „Jeg kan godt lide dine heste,“ smiler hun og tager fat i morfars hånd og trækker ham hjemad.

Emma bliver stående bag hegnet og ser den gamle mand og pigen gå. Hun kan stadigvæk fornemme den gode smag af rugbrød i munden og håber, at de to mennesker vil komme tilbage og give hende et stykke til. Især den gamle mand kan hun godt lide. Han lugter dejligt af en blanding af hest og mad og menneske. Pigen har hun aldrig set før, men helt tosset kan hun ikke være, når hun kommer ud til folden med rugbrød.

Emma ved ikke, hun hedder Emma. Hestene i flokken ved det heller ikke. De kender hinanden på farven og størrelsen og på hvordan, de hver især lugter.

Emma lugter godt. Først og fremmest lugter hun af hestene i flokken, så alle kan lugte, at hun hører sammen med dem. Men hun har også et særligt strejf, som er helt hendes eget. En sødlig sved blandet med lugten fra barken på det skæve fyrretræ, som hun elsker at gnubbe sig opad.

Den gamle mand går langsomt op ad bakken uden for folden. Hans ben er så trætte og stive, at pigen må tage ham i armen og støtte ham. Oppe på toppen af bakken går de to mennesker ind mellem rosenbuskene bag ved de lange kornstrå og bliver væk.

Emma bliver stående og kigger, indtil den gamle mands kasket er forsvundet. Så vender hun sig om mod hestene, stikker hovedet ned mellem græsstråene og fylder munden med mad.

Det er en god sommer. Græsset står så højt, at det kilder under maven. Emma æder og æder. Dag og nat. Hun har aldrig været smukkere. Pelsen er blank og øjnene klare. Fedtet er så tykt, at det dirrer under huden, hver gang hun flytter en hov. Maven er så fuld, at den stikker op imellem græsserne, når hun ligger på siden.

Hun laver ikke ret meget andet end at æde. En gang imellem går hun ned til bækken for at drikke, og sidst på dagen løber hun hen til den gamle mand og får rugbrød. Resten af tiden står hun sammen med hestene i skyggen under fyrretræerne og vifter fluer væk med halen.

Fyrretræerne vokser i en klump midt i det hele. Når de står inde i skyggen, kan hestene se alt, hvad der foregår i hele området. Ikke en slagter eller en sulten tiger kan snige sig ind på dem. Hvis der sker noget farligt en dag, kan de bare flygte, inden det bliver rigtig farligt. Og hvis de ikke kan nå at løbe væk fra det farlige, kan de alle sammen vende bagdelen til og sparke.

Særlig kønne synes Emma ikke hestene ser ud, så store som de er, men de er gode til at passe på. Når hun går imellem dem og græsser, er hun ikke bange for noget som helst. Hun fylder sin mund med mad og behøver ikke bruge sine næsebor til andet end at udsøge de sødeste og saftigste græstotter.

Morfars vægge er fyldt med billeder. Marie bliver aldrig træt af at gå rundt i hans stue og kigge. Der er mange billeder af mor og onkel Simon, dengang de var børn. Og af mormor der plukker æbler og fodrer ænder og som brud med hvidt slør og blomster foran en hjerteformet kage, hvor der står „Emma og anton“ med bogstaver i glasur. På et tidspunkt holder billederne af mormor op. Rigtig gammel blev hun aldrig, for hun gled ud i et sving med bilen en dag, det var glat, og trillede ned ad en bakke og døde.

Det var aldrig sket i en hestevogn, siger morfar, når Marie snakker med ham om mormor. Mine heste har altid passet godt på mig, når det var glat.

I aften snakker de ikke. Morfar er træt og sidder i sengen og drikker kirsebærvin og hører gammeldags jazz på båndoptageren. Hans ører er ikke så gode, så han skruer højt op for Benny Goodman og hans orkester og for Louis Armstrong og Duke Ellington. Det er lige, så det suser i ørerne af al den lyd, der er i morfars stue. Marie får lyst til at danse og hopper rundt langs med væggene, fra det ene billede til det andet.

Her kører mor i rutschebanen i Tivoli sammen med onkel Simon. Onkel Simon har plaster i panden, og mor har ikke nogen fortænder. Og her er mor og far lige blevet gift med hinanden. De står foran kirkedøren og kysser hinanden. Mor har blomster i hænderne, og far har blomster i knaphullet. De er så glade for hinanden, at Marie ikke kan holde ud at se på billedet. Lige meget hvor meget hun længes efter den familie, de havde sammen, flytter far aldrig nogen sinde sammen med mor igen.

I et hop danser Marie hen foran nogle andre billeder. Morfars far kigger ud på hende under en sort hat. Ved siden af ham hænger onkel Simon oppe i toppen af et højt træ med en sav i hånden og griner ned til fotografen. På billedet ovenover står morfar i sit fine tøj og holder tale til en meget lille Marie i dåbskjole med lyserød sløjfe. Men det billede kan hun heller ikke klare at se på, for det er far, der holder hende, mens morfar taler. Hans arm ligger stor og stærk omkring hendes krop. Og Maries små, fine dukkefingre knuger sig fast til fars enorme pegefinger.

Hoppende danser hun videre til morfars høje jazzmusik. På væggen på den ene side af vinduet kører onkel Simon traktor på marken bag ved stalden. På den anden side af vinduet slår tante Tina græs foran stuehuset. På nogle af billederne er der køer. Fra andre billeder kigger morfars hunde ud på Marie. Men på de fleste af billederne ses hans heste fra for lang tid siden i sort og hvid og op til i dag i klare farver.

Hestene er næsten alle sammen mørkebrune med sort man og hale. Nogle af dem har blis i panden, nogle har hvide sokker. Mange af hestene har rosetter i grimerne, fordi de har været på dyrskue og fået præmie. Et sted står morfar oppe på ryggen af en hest med et bredt silkebånd om halsen. Rundt omkring ham står en hel masse smilende mennesker og klapper i hænderne. Æ-r-e-s-p-r-æ-m-i-e, står der på hestens silkebånd. Rammen er af guldfarvet metal. Den føles kold mod læberne, men den smager mere af støv end af guld.

Forsigtigt kysser Marie morfar på billedet, med spidse læber, så hun næsten ikke rører det hårde glas. Hun kunne godt have tænkt sig at kende ham, dengang han var ung og frisk og kunne det hele. Nogle gange er det lidt kedeligt at være sammen med ham, for han går så langsomt, og han skal hele tiden hvile sig.

Nu er han faldet i søvn. Båndoptageren spiller og spiller, men morfar hører ingenting. Han sidder oven på sengetæppet med en masse puder i ryggen og snorker om kap med jazzmusikken. Munden står åben, så Marie kan se hans kunstige tænder med det lyserøde plastictandkød. Et halvfuldt glas med kirsebærvin er ved at falde ud mellem hans stive fingre.

Da Marie går hen og standser båndoptageren, åbner morfar øjnene, og spørger, hvad der sker. „Ikke noget,“ smiler Marie, som om det var hende, der var den store. „Du skal bare sove,“ siger hun og tager glasset ud af hænderne på ham.

Morfar er væk igen, inden hun når at sætte hans glas over på bordet. Snorkende læner han hovedet tilbage mod puderne. Marie bliver stående og kigger på hans skægstubbe og folderne i hans hud. Det lugter væmmeligt, når han puster luft ud på hende. Halvråddent og gammelt.

Marie drejer om på hælen og løber ud på gangen. Hun vil hverken se eller lugte den del af morfar, som er stakkels. Hendes morfar er sød og glad. På billederne på væggene er hans hud helt glat, og han er så stærk, at han kan passe både børn og gård helt alene og danse til høstfest til den lyse morgen.

„Hvad er der med dig?“ spørger onkel Simon, idet han balancerer ud fra køkkenet med en bakke med kaffe og kage og sodavandsflasker på.

„Morfar sover,“ nærmest hvisker Marie. Hun står med ryggen presset op ad døren ind til morfars stue, som om hun var bange for, at der skulle komme et spøgelse ud og tage hende.

Onkel Simon kigger undersøgende på Marie helt nede fra cowboybukserne og op over hendes trøje til det halvlange hår med blomsterspænderne i. Så ryster han opgivende på hovedet og fortsætter ned ad gangen til stuen.

„Der er cirkus, Marie,“ kalder tante Tina inde fra skrivebordet.

Marie løber efter onkel Simon og sætter sig i sofaen. Inde i fjernsynet står seks indianere oven på hinanden på en hest, der galoperer rundt og rundt. Musikken spiller, og indianerkostumerne glimter. Rundt om manegen klapper et hav af begejstrede hænder.

„Det er fantastisk, hvad de kan,“ smiler tante Tina hen over brillerne til Marie. I virkeligheden ser hun slet ikke fjernsyn. I virkeligheden laver hun regnskaber, men hun har tændt for cirkusprogrammet for at gøre Marie glad, så Marie smiler tilbage til tante Tina, at hun er vildt imponeret over cirkusindianerne.

Onkel Simon trækker en sodavand op til Marie og rækker hende et fad fyldt med småkager og skærekage med chokoladestumper og nødder i. Både han og tante Tina gør, hvad de kan for at være søde ved Marie, men hun vil hellere gøre tingene i virkeligheden, end hun vil sidde i en sofa og kigge på dem. Hvis morfar var lidt friskere, skulle han og Marie nok vise onkel Simon og tante Tina, hvad de duede til. Det blev måske ikke helt så flot som dem inde i fjernsynet, men Marie kan næsten mærke, hvordan hestens muskler bevæger sig under gymnastikskoene, når hun står oppe på ryggen sammen med morfar, bare hun tænker på det.

„Marie,“ kalder onkel Simon og stiller kagefadet ved siden af hendes tallerken.

„Hun er ved at falde i søvn,“ smiler tante Tina bag ved regnskabsbrillerne.

„Det er al den friske luft, vi har herude,“ siger onkel Simon og sætter sig ved siden af Marie og klapper hende på knæet.

Inde i fjernsynet er der en mand, der skal til at save en dame over inde i en kasse. Marie kender godt det nummer. Damen kommer ud igen bagefter og har hverken sår eller noget. Men Marie er nødt til at lade, som om hun synes, det er spændende, for onkel Simon rykker helt tæt ind til hende og holder hende i hånden.

Bortset fra fjersynet og lampen på skrivebordet er der fuldstændig mørkt i stuen. Tæpperne på gulvet har lange, uldne hår, så alting lyder, som om det kommer langt væk fra. Sofaens fjedre knirker under Marie, efterhånden som hun synker dybere og dybere ned i den.

Damen inde i fjernsynet smiler, mens tryllekunstneren saver hende over. Onkel Simon er dejlig varm. Marie læner sig ind mod hans mave og lukker øjnene. Det sidste, hun mærker, er onkel Simons fingre, der nulrer hende i nakken, ligesom mor og far gjorde, dengang hun var lille.

Nætteme er korte. Stjernerne når kun lige at komrne frem på himlen, før de bliver slukket igen. Dagens varme bliver hængende i et slør over jorden hele natten, indtil solen står op og tørrer al fugt væk.

Det er så varmt, at det er lige ved at være for meget. Emma hader at svede. Det klør under pelsen, så hun ikke kan holde ud at stå under fyrretræerne og halvsove mellem de store heste. Hun er nødt til at klø igen og går hen til det skæve træ og gnubber mankehårene i stykker. Bagefter går hun ned til bækken og ruller sig i mudderet der, hvor hesteflokken plejer at drikke, så jorden er jokket op og føles dejlig våd og kold.

Frem og tilbage triller hun. Om på ryggen og gnubbe manken og ned igen til den anden side. Hun må bruge alle sine kræfter for at få maven med rundt. Fnysende kommer hun på benene og ryster sig fra mule til hale.

Med øjne og ører på vid gab vover hun sig lidt væk fra hesteflokken og det afbidte græs omkring fyrretræerne og udvælger sig en god tot mad. Vagtsomt løfter hun hovedet og tygger. En pony er nødt til at passe godt på sig selv, hvis den vover sig væk fra sin flok. Rovdyr elsker ponykød. Men Emma er også nødt til at fylde maven, mens græsset står højt og tæt. Sidste vinter fik hun ikke andet end tør, støvet halm. Ikke den mindste lille spire fik hun at spise, før hun kom hen til de store heste og den gamle mand. Til sidst var hun blevet så tynd, at hendes knogler sad lige under huden, og hendes pels blev mat.

Emma ved ikke noget bedre end at stikke hovedet ned til jorden og mærke de saftige græsstrå glide over mulen. Hun elsker en struttende mave, der er så mæt, at der ikke kan komme mere ned i den, og har det bedst, når hun er så tyk, at hun kunne sulte i mange dage uden at dø.

Næste morgen vågner Marie, fordi telefonen ringer og ringer, og der er ikke nogen, der tager den. Hun styrter ud i køkkenet, flår røret af og siger hallo.

Det er mor. Hun har ikke født endnu, men de har lagt hende i en speciel seng inde på fødeafdelingen på hospitalet, så det sker nok snart. Jens har sovet derinde, på en stol ved siden af mor. De har det godt, siger hun, men de savner Marie.

„Jeg savner også dig.“ Marie kysser telefonrøret til farvel. Hun kan ikke sige mere, for hun får en klump i halsen, som om hun er lige ved at græde.

„Pas nu godt på morfar,“ lyder det i den anden ende.

„Ja, selvfølgelig,“ tager Marie sig sammen.

Der er meget stille i køkkenet, da hun lægger røret på igen. Ja, i hele huset. Tante Tina er på arbejde. Hun kører tidligt om morgenen. Og onkel Simon er udenfor og passe grisene og markerne. Men morfar er der heller ikke. Sengetæppet ligger stramt over dynen, og puderne står i en række op ad væggen.

Marie tager et æble fra skålen og går ud og tisser. Hun har stadigvæk sit tøj på fra i går. Onkel Simon og tante Tina har bare lagt et tæppe over hende, da hun faldt i søvn inde på sofaen.

Ude på badeværelset kan hun høre traktoren brumme omme bag ved stalden. Men der er også en anden maskine. Marie klatrer op på toilettet og kigger ud ad vinduet. En stor, rød mejetærsker æder sig sultent igennem komet med sin kæmpemund. Halmen ligger i striber efter den på marken. På et tidspunkt standser mejetærskeren og læsser kernerne fra komet over på traktorens ladvogn. Onkel Simon og manden på mejetærskeren råber et eller andet til hinanden, men motorerne larmer, så Marie ikke kan forstå, hvad de siger.

Hun skynder sig at køre en kam gennem håret, inden hun smækker badeværelsesdøren op og styrter ned ad gangen og ud på trappen. Traktoren er på vej om til laden nu, kan hun høre. Marie stikker fødderne i et par træsko, springer over rosenbedet og løber hen over græsset og ned ad grusvejen.

Ude i laden er onkel Simon i gang med at læsse kornet af på en presenning på gulvet. Han hverken ser eller hører Marie og bliver helt forskrækket, da hun pludselig står ved siden af ham.

„Hvor er morfar?“ spørger Marie gennem larmen fra traktoren.

Onkel Simon peger ud gennem porten på møddingen bag ved stalden. Marie vender sig om og kigger. Morfar står uden for døren til svinestalden og klør sig under sin ternede kasket. Foran ham holder der en trillebør.

„Vil du med?“ råber onkel Simon og svinger Marie op i førerhuset uden at vente på, om hun siger ja eller nej. I et spring hopper han op til Marie og sætter sig på sædet med hende på skødet. „Af sted,“ pruster han ind i nakken på hende, idet han sætter traktoren i gear.

Nu skal Marie lægge håndbremsen ned og trække i gashåndtaget. De farer frem med et ryk, for Marie har ikke kørt traktor, siden hun var her sidst, og det er lang tid siden. Tidligere besøgte mor og far og Marie altid onkel Simon og tante Tina og morfar, når der var nogen, der havde fødselsdag, og til jul og påske og i sommerferien. Men siden mor mødte Jens og blev skilt fra far, har de slet ikke været her.

Onkel Simon bliver ikke spor gal, selv om Marie styrer skævt, så hun ville være kørt ind i siden af porten, hvis han ikke havde rettet traktoren op for hende. Fløjtende læner han sig tilbage i sædet, som om det næsten ikke var farligt at køre rundt i en maskine, der vejer mere end en elefant. Maries hænder bliver fuldstændig hvide af at holde rattet og styre ned ad grusvejen og ud på marken. Hvis hun kunne, ville hun bede onkel Simon om at køre traktoren selv, men det går ikke, for så bliver han bare ked af det. Onkel Simon er sikker på, at det bedste, han kan give et barn, er en tur bag rattet i sin traktor.

Resten af formiddagen kører de og hele eftermiddagen. Ud til mejetærskeren og vente, til den er fuld af kerner og skal have læsset af, og ind igen. Kornbunken på presenningen på ladegulvet vokser og vokser. Marie lader fingrene løbe igennem de glatte, gyldne kerner. Onkel Simon putter en i munden og bider den over mellem fortænderne.

„Korn ligner guld,“ smiler han til Marie.

„Er du så meget rig nu?“ spørger hun.

Onkel Simon lægger nakken tilbage og griner, som om hun havde fortalt en vittighed.

Marie bliver helt flov. „Det er heller ikke sikkert, du bliver lykkelig, fordi du får mange penge,“ prøver hun at snakke fornuftigt.

„Her er mad til mine grise og til din morfars kæledyr,“ siger onkel Simon. „Og det er jeg glad for. Men det bedste …“ Onkel Simon kigger på Marie, som om han kunne mærke hende med sine øjne. „Det bedste ville være, hvis Tina og jeg fik en lille baby, inden det bliver for sent.“

Marie borer spidsen af træskoen ind i kombunken. Hun aner ikke, hvad hun skal finde på. Det er så flovt, hvis en voksen mand siger noget, der gør ham lille.

„Må jeg godt prøve koblingen og gearstangen?“ spørger hun, som om hun var vild med at køre traktor.

„Hvis du kan nå ned,“ smiler onkel Simon.

Marie må stå foran sædet i førerhuset for at træde koblingen ud.