Estrid Ott

Frida og fjeldlapperne

Lindhardt og Ringhof

Frida og fjeldlapperne

Copyright © 1943, 2016 Estrid Ott og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711620779

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i

Første kapitel

Et kig ind i fortiden.

Nu var skibet kun en mørk skygge langt ude i Porsangerfjorden, men Frida og hendes Far blev stående på den isede kaj og stirrede efter det.

»Held og lykke, Bergliot — og skynd dig at blive meget berømt,« råbte hun overstadigt ud i den hvirvlende sne.

Far sendte hende et lille smil.

»En skønne dag bli’r det din tur til at rejse sydpå,« sagde han opmuntrende.

»Uf nej,« udbrød Frida og rynkede på næsen. — »Jeg vil ikke tænke på det. Bare man ikke behøvede at blive voksen. Jeg tror ikke, voksne har det nær så dejligt som jeg.«

»Der er vist ingen vej udenom,« lo Far.

»Nej,« sagde Frida og hendes lille ansigt blev pludselig meget alvorligt. »Men man behøver ikke at være sådan som andre mennesker. Jeg vil være ligesom dig.«

Far drejede hovedet og så smilende ned på hende. »Skal vi gå?« spurgte han. »Vi kan alligevel ikke se båden længere i denne snetykning.«

Hjemme ved kirkestedet langt inde i Finmarken var der aldrig nogen, der vendte sig om og så efter Far. Men herude ved kysten blev der gjort store øjne, når han og Frida gik forbi i deres lappetøj. Man så jo straks på hans gang og hans holdning og den høje, lidt ludende, sportstrænede skikkelse, at det ikke var en lap, og når han kom nærmere, fløj nysgerrige øjne over hans ansigt — de markerede træk, den lidt krogede næse, de blå øjne med det intense blik, det kortklippede, temmelig lyse hår, der kom til syne ved tindingerne under stjernehuen, alt slugte de i eet eneste nu, men trak så skyndsomt øjnene til sig for det lille ironiske smil, der spillede om hans læber.

Og pigebarnet ved hans side var så norsk, så norsk — et væld af korte, lyse krøller stak frem under stjernehuen, de lyse øjne strålede af livsglæde og eventyrlyst, næsen stak kækt i sky, og hun gjorde sig stor umage for at tage lige så lange skridt som sin far.

En gang imellem vendte hun sig om og lo, og så var der altid en eller anden, som blev grebet i at stirre efter dem og fik travlt med at gå videre.

»Ikke drille dyrene,« sagde Far med en lille, fornøjet latter, »Husk på, de er ikke vant til at se folk i vores mundering hernede ved kysten, hvor der ikke bliver stort koldere end sydpå, takket være den varme Golfstrøm.«

»De ser da fjeldlapperne, når de kommer herud med deres rener om sommeren,« hævdede Frida.

»Ja, men ikke i pelstøj. — Og når fjeldlapperne mærker på sig, at der er faldet sne i fjeldene, driver de renerne tilbage til højlandet igen. — De dårligste og fattigste af dem bliver hængende hernede uden rener og telt; men de skynder sig at efterabe de norskes skikke og glemmer snart, at de har kendt et andet liv.«

Nu var fjeldlapperne på vej til det indre højland. — I går, da Mor og Far med Bergliot og Frida kom kørende over højfjeldene i to hesteslæder, havde de pludselig fået øje på en renhjord ikke så langt fra den snepløjede vej. De var standset lidt til ære for de to bortrejsende for at nyde det smukke syn, og lappen Anders, der var Fars trofaste følgesvend på de lange slæderejser, havde sagt: »Nu er vinteren undervejs; snart kan vi køre med ren igen.«

Frida tog et par små løbeskridt for at komme op på siden af Far. — Der kom nogle imod dem på ski, en lille, væver kvinde i anorak og skindhue, ledsaget af en spinkel mand på Fars alder — og hvor de stirrede begge to!

»Det må være en lensmand fra det indre,« mumlede kvinden så højt, at Frida ikke kunne undgå at høre det; »du kan da se, at han er norsk.«

»Lensmand,« siger du,« buldrede hendes ledsager og stilede lige imod dem; »nej, såmænd er det ej; det er min gode ven, dr. Gylseth.«

Et stort genkendelsens smil fløj over Fars ansigt. »Er det dig, Leif,« udbrød han og standsede overrasket; »hvordan pokker komme du på disse kanter?«

»Vi må jo se at få lært jer lapper lidt krigskunst,« lo oberst Harrang.» Har du ikke lagt mærke til, at der er udbrudt krig i Europa?«

»Forhåbentlig kommer den ikke denne vej,« sagde Far.

»Det ved man aldrig. — Men det kan vi tale om hjemme ved kaffebordet — ikke, kone? — Hils på hinanden, I to — og det er din datter, kan jeg begribe. — Snevejr i september var noget nyt for os; vi måtte ud og prøve, om skiene kunne glide på denne årstid; men at jeg skulle løbe lige i armene på en gammel kammerat fra krigsskolen, havde jeg nu ikke drømt om. — Kom så med — det er en ordre.«

»All right,« smilede Far, »når bare vi når bussen. — Vi har lige fulgt min kone og ældste datter til båden.«

»Dem ville jeg gerne have truffet,« udbrød obersten. —»Og du! — Har du siddet begravet på dette gudsforladte sted i alle disse år?«

Far skottede til vennen fra siden og trak øjenbrynene lidt i vejret. »Når du har været her et par år, vil du opdage, at her ikke er gudsforladt,« sagde han stille.

»Men du bliver glemt,« råbte obersten ivrigt. »Du kunne have været overlæge eller berømt specialist med den fine eksamen, du fik, i stedet for at gå her og lappe på lapper.« Han slog en høj latter op. »Du spilder din tid.«

»Tror du?« sagde Far stille.

Det flammede op i Frida. — At nogen kunne sige, at Far spildte sin tid, Far, hvis arbejde og virkefelt voksede fra år til år.

Hjemme hos obersten sad hun stum i en stol og lyttede til en samtale, der forekom hende fremmed og mærkelig. — Obersten var dygtig til at huske alle de »gamle«, der var blevet til noget, enten de nu sad som skibsredere eller grubedirektører eller ejede kæmpefarme i Kalifornien eller havde gjort en strålende karriére inden for diplomatiet. — »Det er en mand, som i dag er en halv million værd,« sagde han om en ny, der netop var taget op til behandling. — »Men du — fortæl mig nu, hvad du har taget dig for.«

»Det vil vist ikke interessere dig,« svarede Far smilende. »Jeg har levet hele mit liv blandt primitive mennesker, og alt, hvad jeg håber på, er, at jeg i dag forstår dem lidt bedre, end da jeg kom.«

»Du tegnede nu til meget,« sagde obersten anerkendende, »det gjorde du — og vi var godt misundelige alle sammen, da du gik hen og giftede dig med den mest feterede koncertsangerinde i hele landet. — Gudbevares, hvor så hun pragtfuld ud. — Hvordan har hun dog kunnet holde til at være væk fra alt muligt i alle disse år?«

»Måske synes hun ikke, at hun var væk fra alt muligt,« sagde Far og tændte sin pibe. »Der er så meget heroppe, du ikke kender til endnu; men efterhånden vil du lære —«

»Vi regner skam ikke med at blive så længe,« faldt oberstinden ind; »det skulle jo gerne være et springbræt til noget bedre.«

Frida mødte Fars blik et kort nu; en anelse af et smil passerede imellem dem, og inde i hende klukkede latteren over disse snurrige mennesker, som jagede rundt efter ligegyldige ting og ingenting forstod.

Hun var glad, da Far brød op. — Obersten fulgte med dem ud i gangen og så undrende til, mens de kæmpede sig gennem rensdyrpelsene til det lille hovedhul foroven.

»Ville det ikke være mere praktisk, hvis de var til at knappe op?« spurgte han.

»Så kommer der sne ind,« forklarede Frida.

»Åh, pyt med lidt sne,« sagde han. »Jeg tror, I trænger til en reformator som mig. — For resten regner jeg med at komme på adskillige inspektionsrejser ind i landet, så jeg må vel ha’ mig nogle kørerener — de siger, man ikke kan klare sig med hest i fjeldene. — Nå, det er vist ikke noget at drøfte med dig, Ivar; det har du ingen forstand på — jeg må ha’ fat i en ekspert —«

»Så kør ikke min dør forbi, hvis du kommer på mine kanter,« sagde Far og rakte hånden ud.

»Det ville være morsomt at træffes igen,« udbrød obersten og ruskede hans hånd til farvel.

Sneen knirkede under deres rensdyrsko, da de rask gik bort i skumringen, Frida åndede lettet op.

»Jeg håber, det gik op for dig, hvilken ubetydelig person du har fået til far,« sagde dr. Gylseth og lo glad og drenget.

»Hvor må det være væmmeligt at måle alting med den målestok,« udbrød Frida; »det var, li’som det bare gjaldt om at puffe sig selv frem foran alle de andre.«

»Ja, de har det vist ikke sjovt,« sagde Far hovedrystende; der er altid nogle, de ikke kan indhente.«

Bussen var fuld af lapper, da de nåede frem; glade smil fløj over deres ansigter ved synet af Far, og der var mange, som rejste sig for at give ham og Frida deres pladser. Men hver gang der kom en kone på undervejs, tvang Far hende ned på sin plads, og straks var der en ny lap, som rejste sig for ham.

»Det ender med, at jeg får lært dem at rejse sig for kvinder,« hviskede han fornøjet ind i Fridas øre — og så sandelig sad hele bussen spændt og ventede på, om doktoren nu virkelig også ville rejse sig for den fattige, gamle, tandløse lappekone, der kom på, de de holdt næste gang.

Far var knap kommet halvt op af sædet, da latteren klukkede i dem, og en ung fyr bagved lagde en sodet hånd på hans skulder. »Nu skal du ikke narre os mere,« mumlede han; »hun sidder her.« Og så begyndte spøgefulde bemærkninger at springe mellem Far og de øvrige passagerer, mens bilen langsomt åd sig bort fra den dybe fjord op i fjeldene mellem årets første to lave snevolde, som sneploven lige havde efterladt langs vejkanten.

De standsede igen for at tage to norske menighedssøstre på, og nu forstummede snakken. De sky lapper trak sig ind i sig selv; utilnærmelige sad de og stirrede ud i sneen, og deres tillukkede ansigter røbede ikke, hvad de tænkte. — Over for Far var de naturlige og fri; han talte deres sprog, og han forstod deres tankegang; de havde tillid til ham, og de vidste, hvem han var, skønt hans distrikt lå langt borte; hans ry var rejst med de omstrejfende fjeldlapper helt ud til kysten. — Men disse to fremmede menighedssøstre vakte deres mistro og fik dem til at være på vagt.

Over larmen fra det lave gear råbte Frida ind i Fars øre: »Hvad betyder »feteret?« og Far råbte tilbage: »fejret,« og Frida faldt igen i tanker over det, obersten havde sagt om Mor.

De var kun nogle få stykker igen, da de standsede for sidste gang ud for postuddelerens hus. De to menighedssøstre stormede ud, men Far kom dem i forkøbet og stod og tog imod dem i sneen. »Er der noget, jeg kan hjælpe damerne med?« spurgte han venligt; men de rystede på deres unge hoveder med de strenge frisurer og så’ lige så tilknappede ud som lapperne, da de ilede over mod fjeldstuen i mørket med et lidt skræmt blik på de mange hesteslæder, som stod i sneen pakket med varer og ventede på en ny dag.

Far trampede ind til postuddeleren med Frida i hælene. Han lukkede døren op til køkkenet og kastede et blik på lapperne, der sov på gulvet med alt tøjet på. — I et hjørne lå en mor med to lyshårede, tætklippede drenge ind til sig som en hund med sine hvalpe. De sov så tungt og hårdt, som kun fjeldlapper kan sove. — Man kunne smække med døre og skramle med spande uden at vække dem.

»Jo, Anders er her,« sagde Frida og pegede med foden på en af skindbylterne på gulvet. »Skal du tale med ham?«

»Vi må høre, om han fik alle varerne med fra kysten,« sagde Far, og Frida begyndte at puffe til ham med sin krognæsede rensdyrsko. — Men det hjalp nok ikke på Anders; der var kun een ting, der hjalp. Hun bøjede sig ned, greb ham under armene og løftede ham op i siddende stilling. »Nu er han der snart,« sagde hun over skulderen til Far. »Der begynder at komme liv i ham. — Hej, Anders, vær nu sød og vågn; Far vil tale med dig.«

Der kom et langt suk ud af Anders, og nu rørte han på sig. Hans store, godmodige ansigt kæmpede med søvnen, men endelig fik han øjnene op.

»Fik du det hele?« spurgte Far.

»Ja, det ligger i den ene slæde.«

»Også medicinen?«

»Den er i den skindforede kasse.«

»Og posten?«

»Postkøreren var kørt med den, da jeg kom her tilbage med varerne.«

»Så får vi den, når vi kommer hjem,« sagde Far. »Det gør heller ingenting. — Vi starter i morgen, så såre det er lyst. Du må sørge for hestene i god tid.«

»Javel,« sagde Anders og faldt tilbage som en død bylt, da Frida slap sit tag.

Ude i gangen stod en udslidt, norsk kvinde og drak vand af øsen. Det var postuddelerens kone. Hun plaskede resten af vandet tilbage i vandtønden og vendte sig ivrigt mod Far.

»Âh, det var godt, doktoren kom. – Min lille dreng er meget syg. Han kan ikke få noget ned igennem halsen; og nu begynder jeg også at mærke det, hver gang jeg synker. — Jeg prøvede at få fat i Dem i går; men bussen holdt jo og ventede, da De kom med slæde, så jeg nåede det ikke.«

»Frida,« sagde Far, »hold vagt ved den vandtønde og lad ingen få noget at drikke, før jeg finder ud af, hvad han fejler. — Hvor har De drengen, frue?«

Frida satte sig på trappen op til loftet og belavede sig på at vente. — Sådan var Far; han ikke så meget som spurgte, hvorfor de ikke straks havde sendt bud efter lægen ved anløbsstedet i stedet for at vente på, at han skulle komme forbi på tilbagevejen. — Nu åbnede han en dør lidt borte og råbte: »Gå ind og væk Anders og sig, at han skal ordne vandtønden. — Den er gal.«

»Jo,« sagde Frida og adlød med et smil. — Anders elskede det stykke arbejde og havde gjort det hundreder af gange. »Fars vandtønderofet,« havde Bergliot spøgende kaldt ham — for Anders ikke blot hældte vandet ud og fik tønden og øsen desinficeret, hvor der var smitsom sygdom; men han kunne fortælle en i sandhed fantastisk historie om de små bitte djævle, der sad i mundvigen og på tungen og læberne af de syge, og som straks sprang over på øsen, når man drak af den. Og de druknede ikke, ligegyldigt hvor dybt vandet i tønden var, nej, de lå på ryggen og flød ovenpå med korslagte ben og hænderne under hovedet; og når der så kom en anden for at drikke af samme øse, kunne de svømme hen til den hurtigere end nogen ren og svinge sig op på den; og inden man vidste et ord af det, havde man dem inde i munden og nede i maven, og hvad de dér lavede af ulykker, mærkede man jo snart, når blodet pludselig begyndte at løbe alt for hurtigt rundt i kroppen, og man blev varm og kold og fik ondt i hovedet og ikke kunne spise, men kastede op og fik udslet eller ondt i halsen måske.

Men Anders narrede de nok ikke — doktoren havde lært ham at tage sig i agt for dem.

Frida kunne høre far i telefonen, og lidt efter kom han ud på gangen. »Så kan vi næsten være sikre på en anginaepidemi,« sagde han. »Postkørerne har drukket af det vand og mindst en halv snes lapper, der kører med varer til købmændene og fjeldstuerne. — Nå, det er jo godt at opdage smittestedet i starten. — Skal vi gå over og sove?«

»Var den lille dreng meget syg?« spurgte Frida.

»Ja, men nu fik han streptomid, så i morgen er han over det værste.«

Det var så mørkt udenfor, at Frida brasede lige ind i en af deres slæder, der holdt færdigpakket foran stalden. Lidt efter stampede de sneen af renskoene i fjeldstuens forstue, og en kvinde i slåbrok med en tynd fletning ned ad ryggen hørte dem og kom styrtende ud.

»Men Gud, kommer doktoren alligevel,« udbrød hun forbavset. »Og nu er Deres værelse optaget af to menighedssøstre. Jeg spurgte dem, om der ikke var andre med bussen, og de sagde, at det troede de ikke. De er fra Bergen og skal videre i morgen til et sygehus langt inde i Finmarken; men de må være rejst hjemmefra en dag for tidligt, for der er først bestilt værelse til dem i morgen. — Og de spurgte om nøgle til døren; men vi har jo ingen nøgler — og de ville ikke drikke renmælk eller spise renkød.«

»Sagde de virkelig, at vi ikke var med,« udbrød Frida forarget. »De vidste da godt —,« længere kom hun ikke, for Far gav hende et lille dunk i ryggen, og det dunk betød: »Hold bøtte.«

»Det var godt, De gav Dem mit værelse, fru Petersen,« sagde han; »det ville ha’ været synd at lægge dem op på loftet — og der er jo to brikse i den anden stue, så hvad mere kan vi forlange — det er skam ikke ofte, Frida og jeg har det så komfortabelt som her —«

»Næ-æ, det skal jo være primitivt inde i Finmarken,« sagde konen, »— efter hvad man siger. Men nu skal jeg få lidt aftensmad i stand — jeg var ellers ved at gå i seng.«

»Vi kan nok selv finde noget frem,« mente Far.

»Ja, det skulle lige mangle,« udbrød hun forarget. »De har vel været på sygebesøg hos postens, kan jeg regne ud — og så skulle De snydes for aftensmad. — Deres ting flyttede jeg over i den anden stue; men der er jo ikke opredte senge.« Og hun tøflede ud i køkkenet, småsnakkende med sig selv.

Frida så på Far, da de var blevet alene.

»Kan du forstå, at de vil være bekendt at hugge værelset fra os?« spurgte hun opbragt; »når du tilbød at hjælpe dem.«

»Ja, det kan jeg godt,« sagde Far og krøb ud af sin renpels.»De er dødsens angst for alt det nye, de går ind til — alene synet af lapperne i bussen må have givet dem et chok. Og så bliver de hældt af højt oppe i fjeldene i mørke blandt lutter skumle mennesker, der går med lange knive i bæltet og ser skulende ud. — De ved ikke, at her har vi andre regler end nede i Bergen, hvor de, der kommer først til hotellet, får værelserne, og de andre må se at finde sig noget et andet sted; de aner vel knap nok, at de nu er nået til grænsen af ødemarken; de er bare angst for at komme til at stå uden tag over hovedet. Derfor glemte de, at der var andre norske med den bus — hvis det da ikke var vores lappetøj, der fik dem til at tage fejl. — Om et år vil det være anderledes; da vil de have lært i deres gerning, at man ikke kan støde en fremmed mand eller kvinde ud i sneen, fordi man tilfældigvis er kommet først til en øde fjeldstue — da vil det være lige så naturligt for dem at dele soverum med andre, som det er for dig og mig, og de vil ikke mere være bange for at komme sidst. — Men lad dem nu få en god nats søvn, og lad os glæde os over, at de kom, for jeg har lige fået sygehusets tilladelse til at beholde dem her nogle dage, så den syge kone kan holdes helt isoleret fra de mange lapper, der kører varer og post fra huset og sover og spiser i hendes køkken. — Vore to veninder har en god uddannelse, og de er kommet til Finmarken for at ofre sig for andre — det må vi ikke glemme.«

Konen havde tændt en buldrende birke-ild, da de kom op i soverummet efter måltidet. En kobberkedel snurrede muntert på ovnen, og der lå indbydende renskind over de to brikse, som stod langs hver sin væg.

Frida satte sig på den nærmeste og begyndte at løse skallebåndene op og rulle dem sammen efterhånden, så de var parat til næste dag. Hun trak fødderne ud af de krognæsede skaller og halede senegræsset ud for at tørre det foran ovnen; så smøgede hun de stramtsiddende skind-gamacher af sig og dukkede ned i en rygsæk efter en varm pyjamas. Et øjeblik gik hun i stå foran det skjoldede spejl på væggen; man kunne godt få pletterne til at sidde lige over tænderne, så det så ud, som om man var tandløs; men derfor gik det alligevel ikke an at snyde for tandbørstningen, når Far var i nærheden.

Hun bredte sin sovepose ud oven på renskindet, og Far smed et ekstra køretæppe over til hende; men renpelsen lagde hun sammen under hovedet som pude, og sin blå kofte hængte hun på et søm på væggen sammen med stjernehuen.

Man skulle næsten tro, Far anede, hvad det var for tanker, hun havde tumlet med hele dagen, for da lyset var slukket, begyndte han at tale om sig selv — om dengang han var femten år ligesom Frida nu, og det liv, han havde ført, og hvad han havde ventet sig af fremtiden.

Hans far var præst i en lille ishavsflække og havde syv børn. Begge forældrene var fra Oslo og følte sig udestængt fra alt deroppe ved Norges nordligste kyst. Deres børn måtte sydpå for enhver pris for at læse og studere; intet offer var for stort. — Hver gang en ny blev sendt af sted, måtte de derhjemme ved Ishavet spænde livremmen ind.

Da Ivar blev fjorten år, blev det hans tur. Han rejste på dæksplads til Trondheim, hvor morbroderen var præst. Men da han fik sommerferie, skaffede han sig hyre på en nordgående båd for at komme hjem.

Søfolk havde han kendt i sin barndom, ishavsfiskere og sælfangere — og fangstmænd, der drog til Spitsbergen på pelsjagt. Men lapper havde forekommet ham et usseligt folkefærd. Han så jo kun dem, der var sunket til bunds og gik pjaltede og beskidte fra hus til hus for at tigge eller slog en las af et telt op uden for byen, hvor de boede med deres unger og skabede hunde for at slå mønt af turister og spå.

Men så skete det denne sommer, at nogle norske ingeniører skulle til Varanger-halvøen for at foretage geologiske undersøgelser, og de tog Ivar med som hjælper, sikre på, at han ikke ville røbe deres hemmeligheder. — Det blev hans første møde med fjeldlapperne — med det fri nomadefolk, der om sommeren drev deres rener i tusindvis ud til havet fjernt fra beboede steder; — og jo mere han så til deres liv og færden, desto mere greb det ham.

De var jo en del af Norge som han selv — et glemt folk, syntes han dengang, som gik deres egne, ensomme veje og holdt sig langt fra andre mennesker. — Langsomt modnedes den tanke hos ham, at blandt dem ville han virke, når han blev voksen. Og han fortalte Frida om det sidste minde, han tog med sig derfra, da den korte polarsommer var forbi, og trækket gik den anden vej, og Varanger-halvøen tømtes for rener.

Han havde stået på en lav bjergtop og set ud over et bølgende hav af musegrå rygge — og lyttet til klangen af renbjælder og bjæffen af små ivrige hunde, der løb ude i kanterne og drev udbryderne tilbage i flokken, og til lappernes korte, klare råb. På mirakuløs vis var der altid en renkarl dér, hvor det var ved at gå galt; hans små, korte ben førte ham hurtigt af sted; hans lasso hvinede gennem luften og tog aldrig fejl af sit mål, og det var, som om hundene forstod hvert ord, han råbte til dem, så fuldendt arbejdede mænd og hunde sammen.

Fars hjerte havde hamret vildt, da den gamle, hvidskæggede lap, der gik i spidsen med bjælde-renen, vadede ud i en iskold elv, og hele flokken uden betænkning fulgte efter og svømmede over til den anden bred. Men kvinder og børn var gået ad store omveje uden om vandløbene op til sneen i højlandet, hvorfra de kunne fortsætte med pulk. De mindste i deres komsera var spændt fast på de skikkeligste kørerener, og når de større blev trætte af de bratte opstigninger, blev de løftet op i kurve på kørerenernes sider.

Og dér stod han og så dem drage forbi — en femten års knøs, som brændte af længsel efter at følge dem — at lære deres sprog og deres skikke — og give dem lidt af det, de var lukket ude fra.

Da han vendte tilbage til Trondheim, satte han sig grundigt ind i lappernes — samernes — historie, og han så, hvad han havde anet, at det var et såre misbrugt folk.

Der var tider, hvor de havde betalt skat til tre forskellige lande, og man havde drevet dem fra deres jord og jaget dem ud i de vilde fjelde, hvor de blev sky og skræmte som de rener, de vogtede. — En overgang brugte man Finmarken til straffekoloni, så det var jo ikke de bedste eksemplarer af menneskeheden, de blev blandet med. — Den store mistro, de lagde for dagen over for fremmede, havde sin naturlige årsag.

»Nå, ja,« sluttede Far med en lille latter. »Det var ikke svært at regne ud, at det, de trængte mest til, var en læge, derfor gik jeg den vej. — Det er rigtigt nok, som den gode Harrang siger, at jeg kunne være blevet overlæge eller fornem specialist; men vi vælger jo det bedste, ikke sandt — og jeg valgte lapperne.

»Heldigvis for mig,« sagde Frida ud i mørket. »Tak.«

»Âh, jeg be’r,« lo Far.

Men hun kunne ikke sove endnu. Der var så meget, hun måtte vide først. — »Du, Far,« sagde hun, »fortæl noget om Mor. — Er det sandt, at hun var så berømt?«

»Der var kritikere, som hævdede, at en stemme som hendes havde Norge ikke haft i mange år.«

»Hvorfor har I aldrig fortalt os det før? — Jeg vidste jo godt, at hun havde sunget; men jeg troede ikke, det var noget videre.«

»Din mor byggede hele sin tilværelse på sangen,« sagde Far. »Hendes stemme blev opdaget allerede, da hun var en lille pige; hun kendte ingen anden verden end musikkens; for hende var det livet selv. — Men skæbnen ville det anderledes. En skønne dag blev hun angrebet af en alvorlig halslidelse. Da de fortalte hende, at hun aldrig ville komme til at synge mere, følte hun det som en dødsdom. Det var det grusomste, der kunne være overgået hende.«

»Har du hørt hende synge?« spurgte Frida sagte.

»Aldrig,« svarede Far. »Jeg var en fattig, medicinsk studerende, som ikke havde penge at ofre på koncertsale.«

»Hvordan traf I så hinanden?«

»Jeg var kandidat på det hospital, hvor hun blev indlagt. — Læger og sygeplejersker kappedes om at trøste og opmuntre hende; men hendes sorg var for dyb.