Fra jul til Sankt Hans

Historier

Jeppe Aakjær

Lindhardt og Ringhof

Fra jul til Sankt Hans: Historier

Copyright © 2017 Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

Forsidebillede: Autumn Studio, Unsplash og Dawid Zawila, Unsplash

ISBN: 9788711621851

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Julebagning

I fjorten Dage havde det hængt i med en Knag-Frost, der havde trukket et Net gjennem Pløjemarkerne og lukket Munden paa enhver lille sludrende Bæk under de lave Bakker. Den før saa sorte Muld laa nu som et staalgraat uigjennemtrængeligt Panser af Tjel¹) om Agrenes brede Bryst. I Vejenes frodige Sand stod der tusind stivnede Spor af det Liv, der havde hersket her den sidste Tøvejrsdag før Frosten; hvert Aftryk efter en travende Plag eller et Par læppede Bondetræsko havde faaet sit Dæksel af Skrogis, der laa og glanede dødt og ubestemmeligt op i Vejret som store, brustne Øjne.

Himlen stod høj og almægtig over de smaa, graatagede Hedegaarde, som Frostluften syntes at fjerne endnu mere fra hverandre, og hvis røde og gule Vægge selv i lang Afstand kunde skimtes tværs gjennem de bladløse, strittende Kaalgaardspil.

Et Par Steder kvulmede en tung, fed Røg op af Skorstenen; for den indviede var det et ubedrageligt Tegn paa, at man der var i Færd med sin Julebagning; og det Barn, der den Dag blev sendt i Ærinde til en af disse Gaarde, misundtes af Kammeraterne som en Lykkens Kjæledægge, der vilde vende tilbage med Lommerne udspilede af Kringler og Pebernødder.

Om end man var naaet Julen ret nær, var det dog de færreste, der med god Samvittighed kunde sende en saa overdaadig Røg ud over Landskabet; de fleste havde maattet vente ved den gamle krøblede Vandmølle — den eneste der paa Egnen —, der vel kunde pine saa meget Vand til sig rundt om fra de bundfrosne Vildre og Kjær, at den kunde pynte sit gamle, frønnede Vandhjul med et fantastisk Istapskjæg, men synderligt mere blev der ikke Raad til, saa det tog sin beskikkede Tid, før den rigtig kunde gøre Lyste blandt de Bjærge af Melsække, der ustandseligt bares ind fra skumplende Havvogne af spyttende Staldkarle, og nu næsten truede med at mase det rotteopgnavede Mølleloft. Derfor var der trindt om i Hjemmene idel bekymrede Ansigter blandt Husmødrene og en altfor begrundet Ængstelse for, at Juleaften skulde komme bag paa dem, (som den i sin Tid skal have overrasket en ældre Medsøster), uden at Juleknaset var i sømmelig Orden; og det vilde jo omtrent være den værste Tort, der kunde overgaa et Hjem af grundfæstet Hæder.

Denne Frygt havde ogsaa hjemsøgt Trine Ingedal, en brav Husmor, der sammen med Manden, Andreas, beboede en af de yderste Smaagaarde i Landsbyen. Gang efter Gang havde hun haft Stafet ved Møllen for at høre, om der da ikke var nogen Udsigt til at faa Sigtemelet hjem; men den stakkels plagede og forvaagede Møllersvend med det melede Ansigt og de sure, rødkantede Øjne havde hver Gang skultret sig i den laadne Faareskindstrøje og bandet Fanden hokk’ sig paa, at han ikke kunde trække Hjulet, saa længe Vorherre hverken gav Regn eller Tø; men naar han saa havde set de nedslaaende Virkninger af denne Meddelelse, havde han søgt at trøste de bekymrede med en vidtløftig Oversigt over Mølledriftens Historie i den sidste Menneskealder; skildrede, hvorledes Frosten mangt et Aar havde hærget lige til det allersidste Døgn før Jul, men saa var det ogsaa kommet med Sus i alle Strømme og Brud i alle Bække; Vandet havde skyllet hen over Sluser og Stigborde med en Kraft, som vilde det tage Værket med sig i sine Hvirvler, og da Julen kom, havde hver faaet sit af Malt og af Mel, og der havde ikke været en Kringle, ikke en Smaabrøds-Kavring mindre i noget Hjem end ved nogen tidligere Jul.

»Giv Jer slirend’ til det, bitte Folkens, giv Jer slirend’ til det! det kommer hver Krumm’. Vorherre kan hjælpe, før en selv ved af det at sige, — ja, migi’ kan han det,« sa’ Møllersvenden, mens han skelede hykkelsk indsmigrende op mod den uforanderligt froststivnede Himmel.

Om end adskillige godmodige Sjæle lyttede opmærksomt til den gamle Møllersvends trøsterige Ord, fandt de fleste dog kun i disse Løfter en daarlig Erstatning for Sigtemelet; og naar de kom hjem til Konerne med tom Vogn, blev de modtagne med knubbede Ord og fik Maden slængt hen ad Bordet under sur Mund og fortrædelige Øjne.

Den 22de December om Morgenen vaagnede Trine Ingedal med den Beslutning, at nu skulde den her Venten ha’ en Ende. Den største Del af Natten havde hun ligget vaagen med kriblende Æltelyst under Neglerødderne, og da hun omsider var faldet hen, havde hun svælget i sigtemelspudrede Drømme om Bagesjov og Timsejav og andre melede Idrætter.

Hun huskede endnu tydeligt en af Drømmene;

Hun tyktes, der var vederfaret hende den store Ære, at Degnemadammen, som hun længe havde ventet, pludselig havde indfundet sig med sine to voksne Døtre, der begge var noget fint og særegent paa en eller anden Herregaard, hvorfra de nu var vendte hjem i Julens Anledning. Trine havde flittigt gennemsøgt sit Spisekammer for at udtage det bedste til disse kræsne Ganer; og det vidste hun, at Sylten var et Mesterværk, og Rullepølsen upaaklagelig, men da hun skulde skjære af Julebrødet, forvandlede det sig til lutter Rugbrødsskiver under Kniven. Hun bar det ind under salte Taarer, og endnu huskede hun de Øjne, som de tre Fruentimmer laante hinanden over Bordskiven, da de satte deres Musetænder i den underlige Julekage. I det samme var den rødøjede Møllersvend kommen kravlende ud fra Rummet under Kakkelovnen med en halv Sæk Mel paa Ryggen, som han lod dumpe ned i Anretningen midt mellem de tre Damer, mens han slog ud med Haanden og sagde: »A kan Fanden hokk’ mig ikke alene trække Hjulet, naar Vorherre stadig ligger og smøler med Regnen.«

Gud ske Lov, saa var det jo da kun en Drøm. Men nu skulde der være Alvor ved det, tænkte Trine.

»Andrejes!« kaldte hun og stødte med sin højre Stortaa til Mandens venstre Læg under Dynen. »Kom nu op, og lad os endda faa Melet hjem, inden Højtiden kommer ren undbukken¹) paa jen. Det er højt Dags!«

Andreas gjorde en ufrivillig Bevægelse i Sengen, som en Puppe, der berøres af et eller andet ublidt i sit Dvalesvøb.

Trine, der hurtigt saa, at det første Angreb var saa godt som mislykket, forberedte et nyt, under hvilket hun ogsaa tog Albuen til Hjælp. Hun valgte dog et Punkt, hvor Stødet ikke vilde gjøre videre ondt.

»Aa, kom nu, Andrejes, og lad din Luren ha’ en Ende for denne Gang!«

Andreas, der nu følte, at et Svar var uundgaaeligt, begyndte at indlede en mindelig Overenskomst gjennem Næsen, da han endnu var altfor søvnig til at drage sig Munden til Nytte.

»Hvad er æ Klokk’?« snøvlede han med lukkede Øjne fra det inderste af sit bølgende Fuldskjæg.

»Æ Klokk’ er, hvad den skal være,« svarede Trine undvigende. Hun vilde ikke paa dette Tidspunkt ha’ til Ords, at det gamle Lodderværk for nylig havde rystet fire Slag ud af Kukkassen.

»Tror du maaskesig nogen vil spørge mig om, hvad æ Klokk’ er, om Julen kommer paa os, uden at en har en Bid Brød i Huset, som en kan være bekjendt at byde et fremmed Menneske!« føjede hun ildnende til.

Disse Ord rejste Andreas kav-ret paa Enden. Med en barket Fingerkno i hvert Øje søgte han at faa lidt Lys i Tilværelsen.

»Jamen, Trine, du hover¹) jo, te det blev sagt til mig, te før Klokken to, maatt’ a paa ingen Maader hente det.«

»Aaejow! Den Snak er vi kjendt med!« sa’ Trine, betydelig formildet ved at se ham vaagen. »Bryd du dig aldrig et Gran om den Ting. Hvem der er først ved æ Møll’, han har alle sine Dage faaet først malet, og bare du nu kradser ved, saa du ta’r Møllersvenden paa Sengen og stikker en enlig Skilling til ham og ikke viger af Flækken, før du har Melet med dig, — saa er der, migi, Ingen, der skal faa mere Held af sin Mølkjøring end du, det skal a svare dig god for.«

Trine havde allerede famlet sig til en Æske Svovlstikker og en Ende Lys paa Bordpladen. I dets raadvilde Skjær slængte hun nu de kraftige, resolute Ben ud over Sengestokken. For at gjøre Manden endnu mere grande og klarhovedet havde hun i Opspringet svunget den fælles Overdyne helt over mod Halmmaatten, der dækkede Sengens Indervæg. Andreas, der fuldtud fattede Meningen, greb sig foran med begge Hænder og skubbede med Kraft Skjorten op og ned for at gnide den indstrømmende Luft varm mod sin Mave. I næste Nu fulgte han mut og med stærk behersket Iver efter Konen.

Deres Paaklædning var snart besørget. Andreas’ svære Vadmelsbukser med de affarvede, stærkt udviklede Knæer, og Trines fire favnevide Skjørter faldt i blytunge Folder ned om deres stærke Kroppe. Ansigtets Tvætning blev der ikke Tale om; der var jo endnu et bitte Stød til Søndag, desuden var alt Vand bundfrosset lige fra Kjeldtrugets til Vandstrippens under Frammesbordet.

Engang imellem tyssede Trine paa Manden, naar han larmende harkede Søvnen af Halsen eller uforvarende rendte sine brede Træskonæser mod Stolebenene. Selv vovede hun næppe at ta’ Fodtøjet paa for ikke at vække alt det slumrende Liv, hvis lette Barneaande lunede Rummet og satte halvt gjennemsigtige Pletter rundt om i de smaa Ruders nistrende Rim.

Saa snart Hestene havde faaet en enlig Gjevt og Andreas Ingedal en Spølkum varmt Øl med paafaldende meget Sukker og Fløde i, havde Trine den Tilfredsstillelse at høre ham kjøre ud ad Gaardsledet endnu med Decembernattens Mørke i og udenom sin Vogn. — Et langt Stød efter kunde hun endnu høre det langsomme Vognspands Dumren hen over den knortede Markvejs smaa Ispytter.

Saadan lidt hen over Undendags¹) vendte Andreas Ingedal tilbage med een Mand til paa Agefjælen. Saasnart Vognen var reven i Hold foran Forstuedøren, krøb den fremmede ud paa Hammelstokken, hvorfra han lod sig glide ned paa Stenbroen under et hult Bump fra sine store Træskostøvler. Derpaa skyndte han sig om til Vognens Bagsmække, hvor han halede en Sæk til sig, fra hvilken der kom en raslende Lyd som af vindtørrede Ben. Ben var det imidlertid ikke, men Skeer — Træskeer — og Manden var en Lovring²), der var velkjendt paa denne Egn og trak rundt for at afsætte sin Vare.

Trine Ingedal var kommen ud i Gangdøren:

»Aa Gud ske evig Lov, kom du nu med æ Mel!« »Ja hvad, en turde jo snart ikke andet; helsen haaj du nok ikke været sød at ta’ Morgenkys ved, hvad, bitte Trinemor?« ærtede Andreas; han var kommen i højt Humør ved Møllerens Snaps og Juleskjænk. Trine havde straks fattet Grunden til Mandens usædvanlige Lystighed, men agtede ikke at gøre nogen Ophævelse derfor, nu da Melet holdt for Døren.

»Goddaw, Soren,« sa’ hun but, henvendt til Skeerkræmmeren. »Naa, du er kommen til den her Egn? Ihtho, gaa ind ad æ Dar; den gamle sidder jo, hvor hun plejer at sidde, — ved æ Kakkel.«

Kræmmeren kyled Skeersækken over Nakken og kroged sig ind ad Døren.

Da han var gledet ind, sagde Trine til Andreas: »Kommer du nu slæbend’ med den Sluri, saa en skal ha’ ham at føde paa. Husker du ikke, hvor læng’ han gik og dryned her i Fjor og ikke var til at blive skilt ved?«

»Tho, da er han da paa en Maade aa æ Familli’.«

»Ja, i Storstuen kommer han nu ikke til at ligge, det kan a da sige dig,« fortsatte Trine.

»Nu ja, tho lad ham da saa ligge ved æ Kaa’l; helsen kunde han vel ikke gjøre din Seng nogen Skade.«

»Ja, det skal du nu ikke gi’ dig af med at kloge i, mi’ Faa’rl« sa’ Trine studs, men føjede hurtigt til for at vinde ind i en anden Gade: »Men lad os nu i Guds Navn faa Melet af Vognen, saa en omsider kan komme i Lag med det; det er i Færd med at være en stukken Tid.«

Andreas gik forbi det frahaands Øg, der lagde Ørerne, grinede, slog med Nakken og vrikkede med Rumpen for med ethvert Lem at udtrykke sin Menneskeforagt.

»Kan du staa, din Kule, eller maaskesig du skulde til Flyvt igjen!« raabte Andreas og plantede sine tunge Knoer i Rallikens Ribben, saa dens Ører atter fo’r højt til Vejrs.

»Aa, slaa ’en ett, det sølle Ting,« bad Trine; hun stod og smaafrøs ved Vognsiden med Hænderne doltet ind i Forklædet.

Andreas la’ sin brede Ryg til Vognfadingen, snuppede en Sæk om Snuden og lod den dale ned over sine rummelige Rygstykker.

»Sæt den op imod æ Panel, men kom endlemaal ikke til min Rok med dine store Træsko!« raabte Trine efter ham, da han svinglede over det høje Dørtrin med den kjære Julemel.

Andreas kom ud igjen med store Melblamasjer ned ad sin sorte Vadmelsfrakke.

»Aa, Andrejes, da er du da ogsaa en Høvedkalv, som du gaar og overbegjør den eneste ordentlige Frakke, du har; kund’ du da’t ha’ trukken af den!«

»Hov, hov, bitte Trine, tho det kan jo gjøres endnu,« sa’ den uforstyrrelige Andreas, idet han langsomt skjød Frakken ud over Hænderne og nu gik løs paa Sækkene i de bare Faareskindsærmer.

Trine stod og glanede ned i Bunden af Vognen.

»Men hvor har du gjort af Maltposen?«

»Maltposen!« gjentog Andreas med en spirende Ængstelse, »tho, den maa vel være, hvor det andet er.«

»Nej, misajn, om den er!« sa’ Trine. »Ih, Herregud, kommer du nu her skrusjen og har iløwle ikke uden det halve af det!« fortsatte hun, mens hun rev i Sækkene for at finde den savnede Pose.

»En skulde da aldrig tro, — —« begyndte Andreas en Tankerække, mens hans opvældende Vrede skyllede den over Ende, saa han sprang over i følgende Udbrud:

»Den Satans Helmis! Gid Fanden knækk’ din Hals, din galrøved Mær!« Her faldt nok et Par Knoslag ned i den sortes Sideben, mens Andreas fortalte Konen, hvorledes Øget paa Vejen hjem var bleven ræd for et Stykke Papir i en Vejgrob og havde givet et Fust hen over et Par Grusdynger, før han havde faaet Hævs paa hende; her var Maltposen sikkert trimlet bag af Vognen.

Andreas bandte, Trine jamrede, og Tjenestedrengen kaldtes til og blev sat ind i Sagen, hvorpaa han sendtes ud for at lede og med Ordre til endelig at skynde sig, før det blev mørkt og vildsomt, for saa kunde de Allesammen ta’ æbag.

Skjønt den bortkomne Maltpose ikke undlod at kaste sin Skygge hen over Trines til en Begyndelse saa glade Træk, livedes hun dog igjen op, saa snart hun traadte ind ad Dagligstudøren og saa de tre — fire hvide Melsække staa i Geled langs Panelet og ligesom kalde hende til store og ædle Idrætter. Alle Haande sære og henlagte Redskaber som Seide og Dejgnkar, Timse og Melløbe hentedes ned fra deres mørke Loftskroge og flød over Stengulvet som Vrag paa en Strandbred. Hampesnorene løsnedes om Sækkesnuderne, og Trine lod den endnu kværnvarme Sigtemel prøvende glide gjennem sine spillende Fingre. Mandens tykke Knortekjæp blev stukket til Bunds i den største Sæk, for at Melet ikke skulde »brænde sammen« i Ovnvarmen, der i Øjeblikket var aldeles overvældende; den gamle dragkisteagtige Bilægger havde udefra modtaget det ene overdaadige Foder af Klyner og Hedetørv efter det andet. Der herskede da ogsaa inde i Stuen en aandsfortærende Tørke, i hvilken alt syntes at lægge sig ud i Formerne. Dørstolperne nærmest de glohede Plader svedte tunge Harpiksdraaber, der sneg sig nedad i klare, klæbrige Bugter; de svære, sortstribede Alkovedyner, hvis Vaar rundede sig fedeligt omkring Hønsefylden, krøb ud over Sengestokkene som lade, stormavede Væsner, der vendte den stribede Bug mod Varmen. Henne paa selve Kakkelovnen spragede det hvert Øjeblik i Kittet, hvormed Pladerne var sammenkittede; en kvalm Dunst som af brændt Haar gled ud i Rummet fra de paa Overliggeren henlagte Bælgvanter og Træskovisker, og de grimmige Løver og de græsselige Krokodiller paa Ovnsiderne, der i ophøjet Arbejde symboliserede de fire Verdensdele (den femte var uopdaget ved Ovnens Fødsel), syntes for hver ny Tørv at spærre Gabene endnu højere op, som snappede ogsaa de efter Vejret.

Kun Aftægtskonen, gamle Edel, sad klods op ad Ovnens glødende Sider og lod sig spege med stort Velbehag; hun var allerede indskrumpet og tør som et fjorgammelt Faarslaar. For Øjeblikket var hun stærkt optaget af at udfritte Skeermanden, der hvert Aar ved samme Tid kom med Posen fuld af Træskeer og Familienyt østerfra.

Kræmmeren sad endnu akkurat, som han var steget ned fra Vognen; han bar ingen Overfrakke, men et mægtigt bundent Klæde var surret et Utal af Gange om hans Hals og havde endda Ender saa lange, at dets Frynser daskede nede mellem hans Knær; hans Fødder dækkedes af et Par Træskostøvler, der var beslaaet med skinnende Blik helt ud over de dubbede Næser; desuden bar han en laadden Plydses Lue, der var slidt skaldet foran og paa Siderne. Til Trods for Varmen sad den endnu klinet ned om hans Ører, som kunde han være født med den.

»Nej, hvad siger du, er Thames Tørsmark død!« udbrød den Gamle og rejste Hovedet under det sorte Kasteklæde. »Og det har vi ikke hørt et Ord om!«

»Nej, det er jo ikke saadan at faa Bud i den her strenge Vintertid; Vejen er jo lang, og Thameses har aldrig været stærke i at skrive, og da de nu vidste, te a skulde her nedad, saa tykte de, te det kunde vel drive saa længe. — Jow, da er han saamænd død og henne sølle Thames. »

»Aaja, saamænd,« sa’ den Gamle, »naar Vorherre kalder, saa nytter det ikke en Gryssen at kradse imod. — Fik han helsen en god Udgang af Verden?«

Skeermanden strakte Træskostøvlerne vidt fra sig, vrikkede paa Hælene og sa’:

»Det var den villest’ Ligskare, a har set i mi’ Levetid, men det var jo en smal Sag at gjøre Begravelse paa det Sted; der var nøj at ta’ til.«

»Ja, da var det sandt! Aa, Herregud, saa han er henn’. Ja, vi gik saamænd til Præst sammel, mig og Thames. Og der var endlemaal en Tid, te Folk troed, te det skulde ha wot vi anner. A kund’ ha haft det en Krumm’ bedre, end a fik det her i æ Gaard. Men Mennesken spaar, og Gud raa’r, og Thames han fik nok her i Verden foruden mig. — Har du hørt det, Trine,« sa’ Edel, henvendt til Svigerdatteren, »te Thames Tørsmark er død?«

»Ja, tho det sa’ Andrejes mig for et Øjeblik siden. Det er da underligt, te vi ikke har hørt det, — og Pengene, vi skulde ha’ efter ham, — vil de virkelig gaa os dem fra hver Kjærn’?«

Skeermanden saa uigjennemtrængelig ud, mens han atter vendte sig til den gamle:

»Du var en af dem, han tænkte meget paa, ilag han laa. Vil du hilse Edel, sa’ han, da han gav mig Haand mod Sidstningen. A har tænkt mer paa hende, end hun maaskesig selv ved af; men nu er det jo til ingen Nytte at snakke om den Ting, sa’ han, vendte sig saa om mod Væggen og døde.«

»Ih, sa’ han virkelig det! aa, Herregud, ja; maatte en anden nu snart følge ham efter; det gode, a faar at se, det har a set. En bliver den ene Dag ringere end den anden. Æ Brød kan en ikke tygge, og alting er en over æ Haand. Men naar Vorherre ikke henter en, saa er det vel, fordet en endnu ikke er god nok til ham.«

Derpaa begyndte gamle Edel med sørgmodig Stemme at fremsige — bogstavret — sit Yndlingskvad, et »Hjertesuk«, som hun sammen med den afdøde havde lært det Aar, de begge gik til Præst:

Det sidste jeg vil bede om,

O Gud, da lad din strenge Dom

Fra Synden miig afskrække,

Og styrk min Tro, at Jesu Død

Kand rede miig af ald min Nøød

Og læge mine Brække!

Disse Ord sammen med den stærke Hede inddyssede nu saaledes den gamle, at hendes Hoved under en let Snorken sank ned paa hendes Bryst, hvad Kræmmeren tog som et Paaskud til at rejse sig fra Skamlen og flytte sine Tordenstøvler hen mod Udgangen.

»Gaar du kanskesig hen til Karlen?« spurgte Trine.

»Ja.«

»Aa, skulde du se Dorre, vil du saa ikke bede hende om at komme ind.«

»Naa, er hun maaskesig henn’ og hjælpe Laurst med at vende Udlæget?« sa’ Skeermanden med et underfundigt Blink i Øjenkrogen.

»Ja, det er saagu snaar ett mere te’ at hold’ fræ hinaant!« sa’ Trine bøst.

Da Skeermanden var naaet midtvejs mellem Lade og Stuehus, begyndte Plejlen at falde med rappe, dundrende Slag, mens en ung Kvindeskikkelse med et Halmstraa mellem Tænderne gled ud af Ladedøren og pilede af Sted langs den rimfrosne Mødding som en Huskat, der under sin Jagt overraskes ved et Markdige.

»Hvad mon det er, du løber og straaner efter,« sa’ den hvasse Moder, da Dorre vistesig i Frammesdøren.

»A var saamænd henne og hente en Tagkjærv til æ Tapstaang.«

»Jow, a vil tro det; du skulde, migi, ha’ Tapstaang; du brygger nok Øl paa den Malt, din Far har kjørt og strentet langs Landevejen.«

Dorre, der nu indsaa sin Vandgang, rettede hurtigt: Tapstang til Ovnrage, men lønnedes saa slet, at Moderen var lige ved at dreje hende en Sanskage.

»Aa, spar mig for dine Krøniker, Morlil, og se, du kan komme og ta’ en Haand i med; her er helsen ingen Mangel paa Arbejde, for hvem der vil lægg’ æ Bælle ad det,« sa’ Trine, idet hun kastede et bekræftende Blik ud over Stuen, der dannede et endeløst Virvar af Bagerværktøj.

Trine havde paa nederste Ende af Langbordet begyndt at ælte sammen til Pebernødsdejg. Endnu luftigere paaklædt end den dristigste Baldame endevendte og mishandlede hun den taalmodige Dejgklump efter de bedste Regler, mens to Haartjavser ved hvert af Ørerne hoppede op og ned i Takt med Hændernes Bevægelser; det samme gjorde de kun halvt tilhyllede fyldige Bryster bag den aabentstaaende Særkelinning, og som for at mangfoldiggjøre dette idylliske Billede af Flid og Huslighed, gjentoges enhver af Trines Bevægelser i et firkantet Spejl med forgyldt Ramme, der rakte skraat hen over hendes Hoved.

gaa

Den korte Vinterdag var begyndt at glide over i den lange Vinternat. De faa Lysstrimer, der nu og da havde blinket frem over Husmønningen, blev efterhaanden gulliggraa og fortonede sig omsider helt i det aske- og sodfarvede.

Dorre Dorre Dorre Dorre Dorre Dorre Dorre Dorre Dorre Dorre Dorre Dorre Dorre Dorre