Nina Rasmussen

Himalaya i sigte

Med 2CV over alle bjerge

Lindhardt og Ringhof

Himalaya i sigte

Copyright © 2001, 2016 Nina Rasmussen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711623633

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

At vove

Vi drømmer om skyhøje bjerge, krystalklar luft, græssende yakokser, magiske bønner udsendt fra bedemøller … Var det muligt at Hjalte og jeg kunne rejse til Himalaya sammen med vores venner Niels og Kirsten? Det sidste år havde de været i gang med at udruste en enorm feriebil, et projekt der ville ende som et lille sommerhus bag på en gammel militær lastvogn. Bilen ville være i stand til at forcere de stejleste stigninger og de mest ufremkommelige veje. Der var bare det lille minus, at sommerhuset på hjul kun kunne køre 50 kilometer i timen, og hele ferien ville været gået inden vi nåede frem til Himalaya.

Jeg foreslog at vi kunne rejse uden eget transportmiddel, vi kunne jo bare pakke hver en taske og tage bussen. Det forslag blev straks forkastet som for lidt eventyrligt, og alt for ubekvemt. Niels og Kirsten havde i deres ungdom kørt verden rundt i en 2CV, og pludselig var ideen der. Himalaya i 2CV! Og endnu bedre: Himalaya i to 2CV’er!

Landkortene kom frem, og planerne tog form. Hjalte foreslog at vi sendte bilerne til Karachi i Pakistan med skib og selv tog med fly derover. Det viste sig at bilerne var så små at de med lethed kunne stå i den samme container. Den ville så blive kørt fra Århus til Hamburg hvorfra den kunne udskibes til Karachi.

På et dørtrin i Niels og Kirstens hus var anbragt en messingplade med et citat af Kierkegaard: at vove er at miste fodfæstet for en stund. Ikke at vove er at miste livet – og nu skulle det være! Niels der til daglig er overlæge på Nykøbing Mors sygehus ville tage en lang ferie, og Kirsten havde, efter mange år som landhusmor med fem børn, netop afsluttet en uddannelse som antropolog.

Niels snakkede om det gode liv som tømmer sig selv for mening, og det meningsfulde ved at forandre sit eget liv før solnedgangen over Mols bliver for kedelig. Kirstens afsluttende opgave som antropolog havde handlet om fortidens opdagelsesrejsende og deres bøger om Himalaya; der lå en hel masse derude som hun havde lyst til at se, og hendes universitetslærer Martijn ville også være i Ladakh i august. Det som interesserede Hjalte og mig var at opleve – vi ville bare være i Himalaya.

Hjalte fik hurtigt skruet en plan sammen. Hvis vi sendte bilerne til Karachi kunne vi køre op gennem Pakistan og ind i Indien. Derfra kunne vi så begynde opstigningen til Himalaya fra Manali. Vi var så tændte på ideen, at vi tog det som givet at de små veteranbiler kunne klare Himalayas stejle stigninger og stenede bjergveje. Jeg havde også haft en 2CV engang, og Kirsten kørte stadig 2CV. Vi var selvfølgelig tredive år for sent på den til at være med i det store hippietræk mod østen, men bedre sent end aldrig.

At forberede den store rejse var som at planlægge en fest, og vi nød hver time vi brugte på det. Med Mols bjerge i ryggen sad vi og så myggene danse over søen, drak et glas vin og lod fantasien flyve. Hver gang vi var sammen med Niels og Kirsten blev bekymringerne halverede, og forventningerne tidoblede.

Et par forældede guidebøger blev hentet frem og støvet af, og Kirsten læste med begejstring højt om hvor farligt og voldeligt der er i Pakistan, hun kunne slet ikke blive træt af at gyse over beskrivelserne. Men sådan set regnede vi alligevel med at alt ville gå godt. Det var jo også betryggende at køre i biler som det ikke var værd at stjæle, tyve og røvere ville sikkert foretrække de dyre og mere letomsættelige bilmærker. Kirsten fortalte om hvordan hun havde været døden nær af højdesyge engang i Tibet, og hun blev ved med at sige – bare jeg ikke får højdesyge er det i orden. Men hun var helt vild med at vi skulle køre op gennem nogle af verdens højeste bjergpas til Ladakh, hvor hun ville besøge de gamle buddhistklostre. Hjalte syntes at det var lidt meget hvis han skulle have det mekaniske ansvar for begge vognene. Kunne Niels reparere en bil?

– Joh, øh sådan set næh … Vi aftalte at hvis Hjalte ville sørge for værktøjskassen ville Niels sørge for medicinkassen.

God planlægning er guld værd, og forskudsbekymringer kan man ikke bruge til noget. Men efterhånden som tiden for afrejsen nærmede sig begyndte vi, trods al optimisme, at spørge os selv om så små biler overhovedet kunne klare stigningerne i Himalaya? Var det galmandsværk? Bilerne var jo gamle, og motorerne ikke så stærke. Dengang de blev introduceret for halvtreds år siden var de en sensation, men ville de overhovedet være i stand til at forcere bjergpassene i Himalaya og nå frem til Leh, hovedstaden i Ladakh? Og hvis vi kom så langt, hvorfor så ikke tage Hindu Kush og Karakoram-bjergkæderne med?

Vi blev meget opmuntrede da en ven fra Adventurers Club var så elskværdig at sige at vi sikkert godt kunne klare turen i 2CV hvis vi bare havde et kraftigt spil med til at trække bilerne op med når de sad fast.

Først på sommeren købte Hjalte og jeg en rød 2CV, fra 1984. Den var samme model som Kirstens lyseblå 2CV som var af ubestemmelig årgang, fordi den var en reinkarnation. Det skulle forstås på den måde, at den for nogle år siden var blevet samlet af reservedele, for at erstatte en bil der var blevet totalskadet ved et mindre uheld.

Begge biler måtte renoveres inden de skulle sendes af sted. De blev sendt til et grundigt eftersyn hos 2CV-eksperten uden for Skanderborg, hvad der betød to ugers hårdt arbejde med sorte negle for to mekanikere. Det viste sig at så godt som alle vitale dele burde udskiftes i begge vognene. Værkstedet mente ikke at det var nødvendigt at få forstærket chassisrammerne under bunden. En forstærkning nedenunder ville gøre bilerne tungere og var det ikke også lidt usportsligt at snyde og lave forbedringer? Vores økonomi og ære bød os kun at acceptere den ægte vare, den rene rå 2CV.

Hjalte og jeg havde tidligere kørt rundt i verden på to motorcykler, og på vores store rejser med børnene havde vi haft hver en lille taske med vores personlige tøj og ejendele, omkring fire kilo i alt, foruden campingudstyret og ekstra dunke til vand og benzin. I forhold til hvad en motorcykel kunne bære, var den nye gamle 2CV et mægtigt pakdyr, mere end to kameler. Fristelsen til at tage lidt mere med var desværre også blevet tilsvarende større. Bagsæderne blev taget ud af begge bilerne for at få plads til bagagen. Hjalte svejsede en solid kofanger til vores bil som kunne bære to 20 liters benzindunke, og han fik med stort besvær lavet et system med et spil og tres meter stålwirer der i en nødsituation kunne trække en 2CV fremad med næsten samme fart som en snegl vandrer. Desuden var det nødvendigt med ordentligt værktøj, og en hel masse tunge reservedele, da man ved hvad der går i stykker, og det er stort set det hele. Det eneste vi ikke kunne have med var en ekstra chassisramme og kassen ovenpå – der satte vi grænsen.

Niels og Kirsten havde anskaffet et fikst lille sammenklappeligt aluminiumsbord og to stole. Jeg forestillede mig, hvordan det ville være hvis Hjalte og jeg skulle sidde på jorden, sådan som vi plejede, mens vores venner tronede oppe på deres magelige klapstole med armlæn foran bordet med dug på. For som Kirsten ganske rigtigt sagde:

– Man vil jo gerne have det lidt pænt. Det tog vi til efterretning og købte bord og stole og en dug.

Bortset fra møblerne var Hjalte og jeg enige om at bruge vores gamle lejrudstyr. Vi medbragte en ældre russisk benzinprimus som var så primitiv at den havde holdt til ti års rejseliv. Trykkogeren som havde mistet et øre i Afrika havde vi stadig, ligesom teltet som vi købte før vi rejste til Sydamerika for tyve år siden. Kirsten og jeg listede os dog til at købe os hver en billig »polarsovepose« hos »Dyne-Larsen,« og jeg købte også en ekstra dyne for en sikkerheds skyld. Mens vi ventede på at komme af sted, kom vi ustandselig i tanke om flere uundværlige ting vi måtte have med. Niels som tænkte romantisk på de iskolde frostaftener i Himalayas højder, medtog to par finske pelsforede militærbukser, som han havde anskaffet et sted oppe omkring polarcirkelen. De var så store at både han og Kirsten kunne stå i det ene ben, og så varme at man kunne sidde på kanten af en isbræ en hel nat uden at fryse. Desuden tog han en hellang skræddersyet kamelulds-nomadedragt med, som han engang havde fået i Chad. Man kan jo aldrig vide hvilke situation man kommer ud i, ræsonnerede han. Hans mest geniale indkøb var en »lavvu,« et norsk sametelt, som var rundt med en høj stang i midten. Efter en prøveopsætning, hvor Kirsten og jeg opdagede at der ikke var nogen bund i lavvuen, indså Niels og Kirsten at de nok også måtte tage et almindeligt telt med. Af tøj tog vi alle fire kun det varmeste med, og det allermest nødvendige. Vores tasker blev proppet med dunjakker, uldhuer, vanter, bjergstøvler og varme sokker; sommertøj kunne vi købe når vi kom til Pakistan.

Bilerne skulle afsendes to måneder inden vi selv fulgte efter med fly. Lejrudstyret og det meste af bagagen var pakket i vognene inden de den sidste dag stod ved siden af hinanden ude på bakken.

Under kølerhjelmene lå reservehjulene, og i bunden af vores bil lå nu, foruden værktøj og reservedele, seks ekstra slanger, en dækpumpe, plus den donkraft som hørte til bilen. Bag ved forsæderne havde vi lagt et ekstra dæk, dunkene og spillet og et par arbejdshandsker. Desuden var der vores telt, en selvoppustende madras, tre liggeunderlag, en dyne, to kunstfibersoveposer og en dunsovepose.

Vi ville gerne ligge på to underlag hver. Hjalte ville have to soveposer på og jeg ville gerne have min dyne oven på polarsoveposen. Men der kom jo også tropiske egne hvor der var malariamyg, derfor medbragte vi også et stort moskitonet. Vores varme tøj var pakket i to sportstasker, desuden havde vi to par bjergstøvler med og en dunjakke som jeg også ville bruge som hovedpude. To lammeskind var lagt på sæderne som værn mod varmeknopper, og bagest i bilen ved bagklappen stod en plastkasse med en benzinbrænder, en trykkoger og diverse køkkentøj og bestik. Oven på hele læsset lå vores bord og to stole, og det hele var dækket af et stykke teltdug i en neutral brunlig farve. Kirstens blå bil var pakket til samme højde, og det vil sige halvt op til taget. Man kunne lige akkurat se ud ad vinduerne, og til sidst havde de dækket deres oppakning med en pæn batikdug.

Bilernes snarlige afsendelse fejrede vi med at ryge hver en cigar og åbne en flaske champagne som jeg havde lagt i fryseren. Resultatet var at den perlende drik nægtede at komme ud af flasken som andet end en lang træg prop af is, og da den smeltede var den udrikkelig. Bilerne måtte jo af sted alligevel, så da vi havde opgivet champagnen satte vi os i vognene og kørte mod Århus med åbne kalecher. 2CV’erne blev trillet ind i en 40 fods container, og efter at de var blevet fastgjort og surret af professionelle folk, sagde vi pænt farvel til bilerne og ønskede dem god tur over verdenshavene. Den første august skulle vi forhåbentlig gense dem i Karachis havn.

Da bilerne var sendt af sted havde vi tid til at pakke resten af alt det vi gerne ville have med. Vi skulle køre op gennem det indre Pakistan lige på den årstid hvor der var varmest. Hvordan ville det være at stege i indlandets varme, inden vi kom op i højderne? Jeg var overbevist om at det vi havde brug for var et bilkøleskab til kolde drikke. Det fyldte ganske vist en hel del og vejede ni kilo, og det ville blive lidt af en svedetur at slæbe det gennem lufthavnen sammen med al den anden løse bagage. Til sådan en tur som vi var på vej ud på siger det sig selv at vi klarede os med fem styk bagage til hver.

Niels havde taget lidt orlov som han lagde sammen med sin ferie, så det blev tre måneder i alt. Selv om han principielt mente at det ikke var nødvendigt at have ret meget medicin med, havde han omhyggeligt pakket sin allerstørste lægekuffert.

– Ja, man tager mere og mere med hver gang.

– Det er alderens indflydelse, bemærkede Kirsten med et nøgternt blik på ham. Niels er en ret lille mand med hvidt fuldskæg, godt humør, skaldet isse og en rund mave. Hvis man skulle sige at han lignede nogen måtte det være julemanden. Selv kaldte Niels sig for dr. Skrump i en selvbiografisk artikelserie som han skrev til Ugeskrift for Læger. Han var i stand til at forvandle sig fra Niels Krag til dr. Skrump, ligesom dr. Jekyl og mr. Hyde. Han havde derfor også taget skrivepapir, pen og tegneblokke med så dr. Skrumps beretning om 2CVturen til Himalaya kunne bringe fornyet inspiration og fremtidshåb til de ældre medlemmer af lægestanden.

Kirsten var en fiks lille kvinde, hun var fyldt tres ligesom Niels. Og i modsætning til Niels som af nemhedsgrunde altid gik i en t-shirt og et par Fjellräven bukser, uanset om han var på arbejde eller på ferie, lagde hun stor vægt på altid at være velklædt og passende til lejligheden, ofte med ferskenfarvet læbestift. Det ville vare over tre år inden jeg fyldte tres, og Hjalte som var den yngste i selskabet blev nødt til at vente hele fjorten år på den begivenhed.

Hjalte og jeg skulle først til London nogle dage, og da Hjalte af princip altid mener at man skal bære så meget som muligt som håndbagage, for ikke at miste det, var vi efter års træning blevet kunstnere i at få vores omfangsrige og tunge håndbagage til at se ud som ingenting, eller at gemme størstedelen væk mens vi checkede ind. De lange traveture gennem lufthavnene med et hav af tasker, poser, kurve, fotografiapparater og et køleskab, fik os til at svede tran allerede i København, for slet ikke at tale om London, Dubai, Abu Dhabi og Karachi.

Den nat da flyvemaskinens døre blev åbnet i Karachi, var det som at træde ind i en sauna. Bilen fra Hotel Mehran som skulle have hentet os kom ikke, så efter nogen tøven fandt vi en taxi som vi vovede at sætte os ind i. Da vi kom frem til hotellet hvor vi havde bestilt et værelse blev jeg budt velkommen med et glas orangeade, som jeg for sent opdagede var fortyndet med postevand. På denne måde tyvstartede jeg og kom til at ligge forrest i feltet med hensyn til de pakistanske mavepiner.

Efter en elendig men kort nat gik vi ud for at finde et andet hotel. Det havde ikke nogen mening at bo på et dyrt hotel når det alligevel var ubekvemt. I gadernes kaos lignede busserne farvestrålende sommerfuglelarver der kravlede omkring og var lige ved at sprænges. Lastbilerne og de motoriserede rickshaws var også malede og pyntede med kulørte lamper og fjerbuske, så de mindede om cirkuskarruseller. Midt i den rygende trafik løb en hærskare af tiggere og krøblinge omkring og rakte hænderne ind ad bilernes vinduer. Ganske små børn og afmagrede oldinge stavrede rundt og solgte aviser og vaskeklude, og de smilede alle sammen.

Nær ved markedet fandt vi Hotel Royal City i en gade som var så smal, at trafikken kun med største besvær kunne klemme sig igennem. Vi var midt i en by med ti millioner indbyggere, og hvor den endte var ikke til at vide, bortset fra den side som vendte ud mod havet, som var meget langt borte.

Karachis mænd, kvinder og børn gik klædt i shalwar qameez, som er en lang løstsiddende skjorte eller kjole med løse bukser under. Mændenes tøj var ensfarvet, bortset fra enkelte forretningsmænd som var vestligt klædt i hvid skjorte og grå bukser. Kvindernes kjoler var mønstrede, og under dem bar de ensfarvede bukser og lange chiffontørklæder i samme farve. Jeg fik en taxichauffør til at køre mig hen til en skrædder hvor jeg fik syet en shalwar qameez i blegrosa blomstret lærred. Den diskret blomstrede kjole var syet med små tunger og hvide kanter på ærmerne og i halsen. Bukserne og tørklædet var ensfarvede rosa. Alt i alt en meget feminin dragt, som opfylde mine vildeste og lidt forsinkede prinsessedrømme. Jeg regnede med at Kirsten ville blive grøn af misundelse når hun så den kjole. Jeg tænkte på hvor behagelig og praktisk den pakistanske shalwar qameez var, den kunne slet ikke sammenlignes med den islamiske beklædning i Iran, hvor jeg havde været nødt til at gå med en frakke oven på tøjet og en sort hætte over hovedet. Åh hvor jeg havde lidt i varmen under det grimme usexede tøj. Alle Irans kvinder led under det – og mændene med, for de fleste mænd vil gerne se deres lands kvinder smukke og glade. Men det havde været interessant at opleve hvordan tildækningen og tørklædet ikke nødvendigvis signalerede religiøsitet eller befordrede kyskheden, når det var en tvang. Men jeg havde hørt at tørklæderne var begyndt at krybe lidt længere tilbage på hovederne, og somme tider så langt at de begyndte at falde ned! I Karachi kunne en kvinde lade tørklædet hvile løst over brystet, med de løse ender hængende ned ad ryggen. Der var ingen beklædningstvang, kun den der lå i hvor meget der blev kigget, og hvilke slags blikke der blev afsendt. En turist kunne godt gå omkring i Karachi i cowboybukser og t-shirt hvis hun kunne holde det ud i varmen.

Vi ryger cigaren

Hjalte og jeg havde været i Pakistan i en uge da Niels og Kirsten skulle ankomme. Vi var taget med et lokalt fly op til Peshawar for at ansøge om visa til Afghanistan, hvor vi havde en opgave i september måned. Vi havde på det bestemteste lovet at stå i Karachis lufthavn når Niels og Kirsten ankom.

Aftalen var ganske klar. Hjalte og Niels ville begge to slå en kæmpestor gul paraply op, så de kunne få øje på hinanden. Hvis det af en eller anden grund skulle glippe havde Niels og Kirsten også fået navnet på det hotel hvor vi havde bestilt værelser.

– Bare vi ikke skal stå i lufthavnen uden at I er der, havde Kirsten sagt, og vi havde garanteret at vi ville være der.

Men da vi dagen forinden mødte op i lufthavnen i Peshawar, gik det galt under indcheckningen. Personalet bad os om lige at gå ud af køen og vente. Det gjorde vi så samtidig med at andre uden pladsreservation bestak personalet for at komme med flyet – inden vi opdagede hvad der foregik blev vores pladser solgt mens vi naivt ventede med billetterne i hånden. Vi var rasende og fortvivlede for nu ville det være umuligt for os at være i Karachi når Niels og Kirsten ankom – og det værste var at vi havde forladt det dyre Hotel Mehran hvor vi havde sagt at vi boede. Vi afsendte en e-mail som fortalte at vi var flyttet til Hotel Royal City, det var i sidste øjeblik, de måtte være ved at tage af sted fra Danmark, og vi håbede inderligt at de ville se meddelelsen. Hele planlægningen var brudt sammen, og med stort besvær fik vi kontakt med et servicefirma i Karachi, som ville sende en mand ud i lufthavnen med et skilt. Det kom desværre ikke til at fungere, for firmaet kunne ikke stave, eller også kunne de ikke høre hvad vi havde sagt i telefonen. Og Niels og Kirsten som kiggede efter en stor gul paraply så også det håndskrevne skilt med mr. Nil. Men manden der bar det reagerede ikke da Niels viste ham sit pas, han kunne sikkert ikke læse bogstaverne.

Jeg havde forventet at finde Kirsten sønderknust da vi med en dags forsinkelse var tilbage i Karachi. Men vi fandt vores venner i fin form på det venlige, men primitive Hotel Royal City. De tog imod os med store strålende smil

– Nåh, det betød da ikke noget, vi tog bare en taxi herhen, sagde Kirsten kækt, – det er sundt lige at vænne sig til skidtet.

– Hvor er det dog utroligt at vi står her, udbrød vi alle fire i munden på hinanden, og sådan som man gør i den slags situationer blev vi ved med at gentage os selv.

– Jamen hvor er det dog utroligt!

Det var første gang Hjalte og jeg skulle rejse sammen uden vores børn. Ungerne var lige så stille gået hen og blevet voksne. Det var selvfølgelig ikke det som var så utroligt, men det var det alligevel. Vi havde aldrig glædet os til at rejse uden børnene, men nu glædede vi os over at de kunne det hele selv, og Niels og Kirsten havde det på samme måde. I hvert fald var det fantastisk at vi stod her i Karachi sammen med vores to gode venner.

Min nye rosa shalwar qameez var lidt tæt i stoffet og derfor en smule varmere end jeg havde regnet med. Efter det uforudsete ekstra døgn i Peshawar hang kjolen som en klud på kroppen, halvnusset og gennemblødt af sved. Kirsten så ikke særlig imponeret ud. Den fugtige varme overbeviste dog hurtigt Kirsten om at vi hellere måtte følges ad hen til markedet og købe stof, og bagefter fandt vi en skrædder i nærheden som kunne sy tøj til os som ville være færdigt til den næste dag.

Tilsammen havde vi seks fotografiapparater med og et hav af film. Kirsten glattede på skjorten.

– Vi skal have smukt tøj på, så vi bliver smukke på billederne. Kirsten havde ret, hvorfor havde jeg aldrig selv tænkt på det?

Hjalte og Niels købte sig hvert et færdigsyet sæt shalwar qameez i en butik for herretøj. Niels valgte et lyst sæt tøj, og Hjalte et grågrønt.

Hjalte kom ned i receptionen med sin lange pakistanske skjorte på og cowboybukser under. Han syntes at det var for uvant at iføre sig de pakistanske bukser der var store som et cirkustelt. Livvidden var vel omkring tre en halv meter som blev trukket sammen med en snor. Hotelværten så op og ned ad Hjalte med et skævt smil.

– Du skal hellere bære en komplet pakistansk dragt, ellers tror man du lige er ankommet.

Vi tog hen til det firma som skulle hjælpe os med at få bilerne ud af havnen, og opdagede snart at her stod vi foran rejsens vanskeligste problem. En dansk organisation havde for nylig ventet i seks uger på at få en bil ud fra havnen. Hvor lang tid ville det mon tage at få containeren med vores biler vristet fra toldvæsenet?

Hjalte og jeg havde kontaktet mr. Iqbals kontor for en uge siden, lige da vi ankom til Karachi, men han havde afvist at sætte sagen i gang med henvisning til at han behøvede Niels og Kirstens pas, fotokopier var ikke nok. Men nu var vi her alle sammen, vores pas og bilernes papirer lå foran mr. Iqbal på hans skrivebord. Det danske fragtfirma Lehman havde på forhånd faxet til ham og bedt ham være parat, men han havde ikke gjort noget som helst

– Hvornår kan vi så hente bilerne? spurgte Hjalte. Mr. Iqbal bad sin medhjælper lave kaffe til os, og besvarede spørgsmålet med et servilt smil

– Måske i morgen. Det virkede som om han endnu ikke var begyndt at overveje hvordan proceduren skulle begynde.

Efter at vi havde ventet i et par timer på en medarbejder som skulle følge os ind til toldvæsenets bygning fik mr. Iqbal os endelig lempet ud af sit kontor. Vi kørte med en taxi ind til en mastodontisk toldbygning i forfalden kolonistil. Udspyttet betelnød sejlede ned ad støvede trapper og hobede sig op i store bunker af samme farve som størknet blod. Cigaretskoddene tårnede sig op i askebægrene, en søvnig rotte løb hen over gulvet, hvor et par ansatte sløvt bevægede sig rundt mellem kontorerne i uforståelige mønstre.

Vi ventede sammen med adskillige andre der så ud som om de havde ventet i ugevis. Så blev vi vist ind i et kontor hvor gulnede dokumenter væltede ud af skabene, fyldte skrivebordene og tårnede sig op langs væggene. Vi fyldte hele kontoret, og måske havde de bare taget os ind for at se på os. Store protokoller blev trukket frem, men ingenting skete, ud over at vores toldpapirer langsomt, langsomt blev gennembladet af adskillige mænd indtil kontorerne lukkede.

På vejen tilbage til hotellet havde vi fået den ide at vi ville se hvor og hvordan pakistanerne dekorerede de fantastiske busser som kørte omkring i Karachis gader. Ved at spørge os for fik vi at vide i hvilken bydel de lavede body building, som de kaldte opbygningen af bussernes karosserier.

Vi tog en taxi derud, det var billigt at køre i taxi, og i den fjerne bydel oplevede vi det stik modsatte af hvad vi tidligere på dagen havde oplevet hos toldvæsenet.

Hver eneste bus som var under opbygning var et helt mirakel af opfindsomhed og kunstnerisk udfoldelse. Og hvor de mænd dog sled i det, som arbejdede på busserne. De puklede løs hele tiden, og alligevel blev der taget godt imod os overalt. Niels var helt rød i hovedet af varme og begejstring. Med en stor gul paraply i hånden hoppede han som en bold fra den ene side af gaden til den anden, efterhånden som vi fik øje på busserne foran værkstederne.

De som opbyggede busserne begyndte med det nøgne chassis, det vil sige at de kun havde bunden med hjulene, og derpå byggede de selv karosseriet. Vi havde haft en lille drøm om at få vores 2CV’er dekoreret på pakistansk vis, men den faldt til jorden da vi så hvordan bussernes krop blev lavet. For ud over et spinkelt skelet af stålrør bestod busserne ikke af andet end reflekterende plasticplader, forkromede pyntelister, spraylak i neonfarver og selvklæbende sølvpapir i forskellige mønstre. Derudover blev der anbragt roterende reflekser i alle farver på hjulkapslerne, og kulørte lamper hele vejen rundt om forruden og bagruden. Foran på vindspejlet var der så mange klistermærker med slogans og billeder af flyvemaskiner at det måtte være vanskeligt for chaufførerne at se ud.

Indvendigt var busserne lige så underskønne, hele loftet i en bus var beklædt med dybblå refleksplader, der gav illusionen af kølighed og mørke, det var som at komme ind i en moské. Midt i forruden var der ophængt en samling lykkeamuletter af en så overvældende størrelse at de ville forhindre passagererne i at se frem og blive nervøse. Ude på taget sad en opsats som var udformet som en krone med en flyvemaskine med roterende propeller ovenpå, bare til pynt. I bussens forreste hjørner var der anbragt nogle lange glasfiberstænger som lignede antenner eller svajende følehorn. Kulørte støvekoste var også populære.

Niels kommunikerede entusiastisk med store fagter og løsrevne ord. Og jo mere han snakkede og gestikulerede, des flere mennesker samledes der omkring os. Vi må have set godt opkogte ud, selv om vi havde vores paraplyer slået op hele tiden, for ved hvert eneste nyt værksted vi kom til fik vi iskolde colaer stukket i hænderne. Når vi forlod et værksted lavede mændene øjne til mig og Kirsten på en sådan måde at Niels og Hjalte ikke havde en chance for at bemærke det. Kirsten så det slet ikke, heller ikke de blikke der fulgte hendes bagside fordi hun havde sin skjorte inde i et par velsiddende bukser med stram talje.

– Hvad koster det at dekorere en bus? spurgte Niels

– 5.000 dollars.

Måske var det alligevel ikke så dyrt, for bussen bestod som sagt ikke af andet end pynten.

– Hvad ville det koste at dekorere en lille bil?

– Omkring 500 dollars.

Vi så i ånden de to 2CV’er ekviperet på samme måde som de vidunderlige busser. Men det var ikke muligt uden at fjerne hele karosseriet og opbygge det igen i kulørte plasticplader, samlet med forkromede lister, og det ville nok aldrig komme til at ligne en 2CV. Og hvis vi fik skruet pynten udenpå, ville bilerne blive alt for tunge. Niels drømte og håbede til det sidste, det var svært at aflive visionen om de to små biler iklædt farvestrålende pakistanske dragter.

Vi var blevet sultne inden vi kom tilbage til centrum, så vi prajede verdens smukkeste karet, trukket af en mager brun hest som tålmodigt traskede gennem den afsindige trafik. Hestekaretens kusk og ejer fortalte at køretøjet som vi sad i forsørgede ham og hans voksne søn og deres familier. Kareten var utroligt flot bemalet og besat med hundredvis af små bitte lysdioder som ikke længere virkede, men det betød ikke noget. Foran The Village, en af Karachis bedste haverestauranter, stod vi af. Hele restauranten var kun oplyst af fakler og stearinlys. En tjener i nationaldragt bukkede dybt og fulgte os hen til et ledigt bord.

– Det bliver dyrt, det her, stønnede Niels da vi havde bestilt adskillige retter plus desserter og drikkevarer. Kirsten foldede den stivede serviet ud, og sagde med eftertryk:

– Man trænger lissom til noget ordentligt efter sådan en dag. Hun havde fuldstændig ret, vi var alle sammen helt fortumlede og udmattede efter alle de indtryk som var væltet ind over os.

– Er det ikke som om vi har fået to dages oplevelser i dag? spurgte jeg. De andre var helt enige.

– Og på den måde har vi jo alligevel sparet en mase penge, grinede Niels. Vin og spiritus blev ikke serveret i restauranten, men vi klarede os forbløffende godt uden. Hjalte bestilte mere mineralvand så vi kunne skåle på vores held. Trafikken var stilnet af ud på aftenen da vi gik til fods tilbage til hotellet, hvor stanken og lopperne ventede. Men pyt, vi havde fået to dages oplevelser og behøvede kun at krybe i sengene én gang.

Der var ingen aircondition på Royal City, men i restauranten som var et nøgent vinduesløst lokale, stod der en enorm ventilator foran hvert bord. Ventilatorerne hvæsede, men deres larm blev overdøvet af en ny larm fra et kæmpestort farvefjernsyn, hvor der non stop, for fuld styrke blev afspillet indiske musikvideoer. Jeg forsøgte at råbe en gæst op ved nabobordet:

– Undskyld, spurgte jeg, men findes der slet ingen pakistanske sange og danse? Folkedanse for eksempel?

– Nej, i vores islamiske republik er det forbudt. Her bryder vi os ikke om at danse. Han så ud som om jeg havde fornærmet ham, og jeg mærkede at jeg havde dummet mig – eller spurgt den forkerte. Men det var åbenbart ikke forbudt at se på at andre dansede, når det var på video, og hotellets tjenere og de mandlige gæster sad i timevis med åben mund og stirrende øjne foran fjernsynet hvor letpåklædte kvinder vred sig i en kombination af indisk dans og rasende hurtig akrobatik.

Indimellem var der klip fra sødladne musicals. De elskende kastede sig i hinandens arme, og lige før deres læber mødtes blev der klippet til en ny vinkel, og de elskende kastede sig igen imod hinanden, og igen blev vi snydt for kysset og sådan blev det ved. Det hele var optaget i rige kulisser med hundredevis af dansere. Både mænd og kvinder var iklædt de mest vanvittige og sensuelle kostumer; det smarteste var hvis de unge elskende stod på et skisportssted i Schweiz og vrikkede med maverne og lavede trutmund mens de sang.

Niels og Hjalte tog af sted for at belejre mr. Iqbals kontor fra morgenstunden, og Kirsten og jeg påtog os med glæde at gå i basaren. Vi skulle hente vores nye tøj, og hos den samme skrædder havde Niels bestilt to store stofposer, som han og Kirsten kunne krybe i for at beskytte sig imod hotellets nussede lagener og sengenes lopper.

Vi traskede kækt ned ad en af hovedgaderne. På vejen udbrød Kirsten:

– Det er nu ærgerligt, at vi ikke kan få pyntet bilerne på pakistansk.

– Jeg tror der er en anden løsning.

– Hvad? Kirsten løftede opmærksomt øjenbrynene bag brillerne. Jeg pegede ned.

– Se hvad der ligger lige der!

– Gamle gipsgebisser og løse guldtænder?

– Nej, nej, protesterede jeg, ikke det der. To skridt efter tandlægens udstillingsbord sad en gadesælger på fortovet og solgte lange skinnende strimler selvklæbende glimmerplastic. Ved siden af ham sad en anden og solgte bogstaver, og ved nærmere eftersyn blev der også solgt pakker med små sølv- og guldhjerter og stjerner af den slags man sætter på breve. I en butik fandt vi ruller af det sølvglimtende folie i alle farver, og i en begejstringsrus købte vi en hel masse forskelligt som vi kunne pynte bilerne med.

Ved et rent lykketræf stod vi pludselig foran Karachis bedste engelske boghandel. Vi skyndte os derind. Jeg købte en bog om de første europæere som trængte ind i Tibet. Kirsten købte et par antropologiske bøger om Ladakh, og som en fødselsdagsgave til mig Herman Hesses bog Siddhartha, som er en fri gendigtning af Buddhas livshistorie. Engang var den hippiernes bibel, eller i hvert fald en af dem. Jeg lovede at jeg ville læse højt af bogen undervejs.

I basaren blev vi straks omringet af mænd som enten tiggede plagsomt eller insisterede på at guide os omkring. Vi valgte en ældre betelspyttende fyr som vores beskytter, og han viste sig at være en flink og nyttig mand. Modsat hvad vi havde forventet prøvede han ikke at prakke os noget på, og han var vellidt af de handlende i basaren. Vor mand forstod engelsk, så jeg spurgte:

– Hvorfor er der ingen kvinder på gaden? Vi er næsten de eneste.

– Det er fordi vores kvinder ordner huset om formiddagen. De går først i byen om eftermiddagen, og de skynder sig hjem for at lave mad og være sammen med familien resten af dagen.

Hos skrædderen hentede jeg min nye kjole af let kunststof, den var cremefarvet med mørkerøde blomster og der hørte et vinrødt tørklæde til. Kirsten havde lavet akkurat den samme fejl som jeg, første gang jeg købte tøj. Hun havde valgt stoffet til sin ene dragt efter farven, og havde derfor fået en elegant men varm kjole af noget let kradsende kunststof. Den anden kjole hun havde fået syet var af lettere taftagtigt stof med klare røde blomster, og et rødt tørklæde til.

På hjørnet neden for skræddernes hus holdt transvestitterne til. De var ganske smukke; det var den alt for stærke sminke og de skamløse blikke der afslørede dem som ludere.

Markedet bredte sig gennem flere bydele og da vi nu havde sådan en udmærket guide, bad vi ham om at lede os hen til plastictallerkener, klipklapper, grøntsagsbørster og kulørte støvekoste. Støvekostene skulle være en festlig overraskelse når vi fik bilerne.

En ting man ikke kunne købe i Karachi var postkort, og det af den simple grund, at der var for få turister. På hotellerne var de fleste udlændinge forretningsfolk fra Rusland eller andre tidligere Sovjetrepublikker som var kommet for at købe ind. Store mægtige madammer med guldtænder slæbte sæk efter sæk med pakistanske varer ind på hotellerne, de købte alt lige fra tekedler til sengetæpper, men mest af alt købte de tekstiler. I en fin butik med pakistansk kunsthåndværk og faste priser fandt vi nogle små broderier monteret på papkort. Dem skyndte vi os at købe nogle stykker af, så vi kunne sende broderede postkort hjem.

Niels og Hjalte kom helt opløste tilbage fra toldvæsenet klokken seks om aftenen, uden bilerne. Vi begyndte at undre os over hvordan i alverden vi havde fået en så sindssyg ide som at sende bilerne til Karachis havn.

Kirsten læste op af en engelsksproget pakistansk avis: I Punjabprovinsen alene er der i den forløbne uge begået seks æresmord på kvinder og yderligere otte er døde af forbrændinger. Kolera og oversvømmelser hærgede landet. Og nu var krigen ved grænsen til Indien blusset op.

– Det lader til at vi er på det forkerte sted på det forkerte tidspunkt, konstaterede Kirsten. – Men det er der ikke noget at gøre ved.

Vi var desperate for at få bilerne ud af havnen, vores tid var begrænset, og Himalaya ventede. Nu skulle der virkelig lægges pres på mr. Iqbal, så Hjalte og Niels tog konerne med hen på mr. Iqbals kontor. Kirsten og jeg satte os i hans glasbur i stueetagen, og Hjalte og Niels satte sig på hans tilflugtssted på førstesalen så han overhovedet ikke havde nogen steder at gå hen.

Den stakkels mr. Iqbal var ikke forberedt på at ting skulle ordnes med det samme, det var et helt ukendt begreb i Pakistan, og smilene begyndte at stivne. Men vi havde jo aftalt det hele med et fragtfirma hjemmefra, og vi havde også betalt et stort beløb for den nødvendige bestikkelse, her kaldet omkostninger.

Efter fire forrygende dage hos told- og havnevæsenet kom vores mænd tilbage, glade og nedbrudte. Toldforretningen var forbi, nu manglede de bare at få bilerne ud af havnen.

– Hvordan bar I jer ad? spurgte Kirsten.

– Hvor var I henne, spurgte jeg, var det der hvor Kirsten og jeg var med den første dag? Nej. Hjalte og Niels havde været i Karachi port trust som er havnevæsenets hus, en stor trefløjet bygning fra kolonitiden.

– Bare for at komme derind skulle vi have en tilladelse. Der stod vagter i portbygningen, og så måtte man ud og vente et andet sted mens de foretog nogle hemmelige undersøgelser. Der var 18.000 mand ansat i havnevæsenet, og foruden mr. Iqbals yngstemand var der hyret to korruptionseksperter til at følge dem rundt. Mr. Soheil og hans tykke kompagnon vidste hvilke firs personer der skulle bestikkes og i hvilken rækkefølge og rangorden.

Niels tørrede sveden af panden:

– Vi gik ned ad lange gange med hundredvis af små overfyldte kontorer hvor gulnede papirbunker væltede frem fra skabene og hobede sig op på bordene. På et af dem sad en af de ansatte og sov i sin stol med åben mund! På de mest overlæssede kontorer hang en helteplakat med den afghanske terrorist Omar Bin Laden. Et sted var der en mand der lå og sov oven på sit skrivebord, han havde lige skubbet papirerbunkerne med de mindre presserende sager til side. I skulle have set det kæmpekontor fra kolonitiden vi også kom ind i. Det var omkring 300 kvadratmeter stort.

– Og otte meter til loftet, tilføjede Hjalte. Derinde var der mahognimøbler og ingen dokumenter. Midt i rummet sad en af de øverste ved et skrivebord. Han havde en personlig vagt uden for døren, og det eneste arbejde han udførte var at give sin underskrift.

– Hvad sagde han? spurgte jeg.

– Der var aldrig nogen som sagde noget til os, forklarede Hjalte. Det var Soheil og den tykke som førte ordet.

– Men hvis Hjalte ikke havde været der og hele tiden holdt os til sagen, havde jeg mistet jordforbindelsen, stønnede Niels. Hjalte ville have facts, og hans pegefinger blev nærmest slidt skæv af at pege på hvor stemplerne og underskrifterne skulle sættes. Jeg fulgte med gennem de Kafkaske omgivelser i en tilstand af uvirkelighed, som i en drøm. Det var ligesom i Processen,

– Og midt i det hele var der nogle slaver der løb rundt og serverede te, tilføjede Hjalte. Kontorfolkene gabede og stønnede, – Ohh! – så tog de sig endnu en kop te og tændte en cigaret.

Niels livede en smule op:

– Et af de trick som de brugte for at forhale processen var at kræve en fotokopi. Så måtte vi ud i byen og lede efter en fotokopimaskine som virkede.

– Vi kom også til et kontor hvor manden sagde at fotokopien ikke var god nok, og så måtte de ud i byen og gøre det om igen. Niels og Hjalte grinede og livede vældigt op mens de fortalte om alle de grusomme trængsler de havde været igennem.

– men det der virkelig tog pippet fra os, fortsatte Niels – var da vi stod på et kontor hvor en mand efter en del overtalelse løftede et stempel, med en meget langsom bevægelse. Men da stemplet var på vej ned mod papiret kom han til at se på et ur på væggen og opdagede at det var tid til middagsbønnen. Hånden faldt slapt ned og stemplet nåede ikke tolddokumentet før flere timer senere.

Hjalte fortalte videre:

– Når vi spiste under vores korte stressede ture rundt i byen tømte mr. Soheils tykke kompagnon alle tallerknerne. Han var fuldstændig umættelig og proppede alt det i sig, de andre havde levnet.

– Nej. Det værste var, råbte Niels, da hele stakken med vores papirer pludselig forsvandt på et tidspunkt hvor alt næsten var færdigt! Der kom en mand og hentede alle papirerne, og han nåede kun at sige at vi kunne hente dem på kontor nr. 6. Vi ledte efter kontor nr. 6 på alle etagerne i den enorme trefløjede bygning, men kontor nr. 6 fandtes ikke, og ingen havde nogensinde hørt om det.

Hjalte sukkede tungt.

– Da blev Soheil og den tykke bekymrede. De prøvede forgæves at finde ud af hvem der havde taget papirerne, og hvem der eventuelt skulle have penge for at vi kunne få dem tilbage.

– Hvad gjorde I så?

– Vi gik ned i bunden af bygningen hvor der var en slags marketenderi, og der drak vi hver en Cola.

– Hvordan fandt I så papirerne?

– Pludselig kom der en mand gående med dem!

– Bagefter kom vi ind på de kontorer som lå nærmest havnen, forklarede Niels. Et af dem var på størrelse med en gymnastiksal. Der var ufatteligt varmt derinde, og propfuldt af borde på lange rækker hvor de mest underordnede sad og arbejdede, mellem dynger af dokumenter. Der var bare dokumenter, dokumenter og dokumenter alle vegne.

– Ja, og der lugtede sådan af pis! sagde Hjalte.

Toldvæsenets folk havde været flinke og ladet vores papirer komme øverst i bunkerne hele vejen igennem. Og nu efter fire dages forløb var de fornødne stempler og underskrifter næsten samlet sammen. Nu manglede vi bare at få bilerne ud af havnen.

Niels og Hjalte insisterede på at de selv ville være til stede når containeren blev åbnet, og de ville selv køre bilerne ud. Men det krævede en speciel tilladelse overhovedet at komme ind på havneområdet, og for at få det var der papirer der skulle udfyldes i 12 eksemplarer og fotokopier og stempler og underskrifter skulle skaffes fra de vidste ikke hvem som lige var taget på weekend. Det hele blev til sidst ordnet men dermed var det ikke slut. Karachis havn er gigantisk stor og det tog en mand fem timer at finde vores container, som stod i tredje sals højde mellem en masse andre containere. Der skulle skaffes en stor kran, og flyttes en del om på det hele så den rigtige container kom til at stå på jorden et sted hvor der var plads til at åbne lågerne. En stor hængelås skulle også være parat når forseglingen var brudt, og toldvæsenet med hunde havde checket indholdet. Hvis alt det skulle lykkes måtte der være en lastbil parat til at fragte containeren ud fra havnen, fordi det ville være helt uoverskueligt at få tilladelse til selv at køre bilerne ud. Niels og Hjalte stod og ventede i den brændende sol fra om morgenen til om aftenen. Imens sad Kirsten og jeg time efter time og ventede på hotellet.

Pludselig ringede Hjalte og sagde at vi skulle tage en taxi til havnen med det samme. Containeren var kommet ud! Et kvarter efter fandt vi mr. Iqbals medhjælpere Soheil og Alamgir sammen med Hjalte og Niels der ventede på os. En lastvogn kørte nu rundt med containeren for at finde en rampe hvor 2CV’erne kunne sættes af. Vognen var ude af syne, forsvundet mellem tusinder af andre lastvogne i en by med ti millioner indbyggere – eller var der tolv?

– Er der nogen som har set en 40 fods container køre herfra? råbte Soheil ud over gadens arbejdsløse mænd. I hvilken retning kørte den? Vi sprang ind i to taxier, og gennem sin mobiltelefon fik Soheil kontakt med lastbilen som kørte med containeren. Lastbilchaufføren guidede os derefter i den rigtige retning. Pludselig fik Alamgir øje på containeren.

– Der, derovre til højre! Chaufføren havde fundet en rampe bag en tankstation, og så snart vi var kommet ud af taxien løb Niels hen og åbnede containeren. Der stod de to små biler, akkurat som den dag vi havde sagt farvel til dem.

Det hele gik så hurtigt. Jeg nåede lige at få taget det videokamera frem som Niels havde med. Hjalte begyndte at bakke den røde bil ud over en jernstige og et solidt bræt, Niels bakkede den blå bil ud, og så var det hele overstået. Det havde kun taget fem dage at få bilerne ud af Karachis havn, og selv mr. Iqbal var overrasket.

Vi gik om foran lastbilen for at filme den. Hver eneste lastbil vi havde set havde været utrolig flot malet og dekoreret, de var som kørende kunstværker. Så vi var virkelig nysgerrige efter at se hvilke billeder som havde fulgt vores biler på vej – vi ville altid huske netop denne lastbil, og måske symboliserede billederne noget, det kunne endda være at der lå en spådom gemt i dem om rejsens videre forløb? Da vi kom om og så lastbilen forfra stod vi over for et umalet vrag uden en eneste blomst malet på, uden et eneste billede af et bjerg et hus eller en flyvemaskine, det var den mest elendige ældgamle skramlekasse man kunne forestille sig.

Vi gik tilbage for at pusle om de to 2CV’er og rulle kalecherne ned. Det var et herligt øjeblik! Der blev hældt benzin på tankene, og Alamgir kørte med os ind til byen, hvor vi parkerede bilerne foran hotellet.

– Hvordan var det at køre i 2CV? spurgte Niels

– Helt utroligt! Han begyndte at grine – ord kan ikke beskrive det, jeg vil aldrig i mit liv glemme det! Vi havde også selv glemt hvor anderledes det er at køre i 2CV, hvor lidt plads man har, og hvor meget det gynger.

Det var min fødselsdag, og Kirsten og jeg havde taget vores nye kjoler på. Vi fejrede det hele med en sidste middag med masser af mineralvand, og nu kom landkortet frem igen. Hvilke vej skulle vi køre? Det nærmeste ville være at køre mod Hyderabad, og derfra direkte nordpå gennem Sind-provinsen. Kirsten slog op i sin guidebog. Hun ville have følt sig utryg uden den bog, hvor hun kunne læse om hvor farligt alting var. Hun læste op med strålende øjne bag brillerne:

– I nogle år har det indre Sind været usikkert for rejsende på grund af faren for bevæbnet røveri og kidnapning. Organiserede ture forlader sjældent Karachi uden bevæbnede vagter. Hun så sig omkring.

– Der stod også noget i avisen, lad mig lige se, jo her er det … Hun fortsatte med triumf i stemmen.

– Femogtyve brudt ud af privat fængsel i Hyderabad! Hun så forventningsfuldt fra den ene til den anden. Er det ikke lige den vej vi skal? Desuden er der begået syv mord i nattens løb, og tre politimænd er blevet skudt. Der er udbrudt en koleraepidemi, og politiet har – lad mig lige se – fundet 740 kilo heroin, og nu er det forsvundet!

Vi brød ud i latter, og kunne dårligt holde op igen selv om der ikke var noget at grine af – ud over at man har brug for at være ubekymret en gang imellem for ikke at blive udbrændt og kynisk. For en tid ville vi tillade os at nyde hver eneste dag i fulde mål – helt for vores egen skyld, om så verden gik under imens.

– Jeg har en hel flaske gin på hotellet! afslørede jeg.

– Hvordan i alverden fik du smuglet den ind, gispede Kirsten, spiritus er jo forbudt i Pakistan?

– Jeg havde den bare i min taske.

– Hvordan turde du det? Tænk hvis det var blevet opdaget?

– Tja … Jeg regnede med at hvis en pakistansk tolder fandt flasken, så ville han nok bare konfiskere den og tage den med hjem til sig selv.

Niels stak hånden ned i sin taske.

– Foruden det som stod på pakkelisten havde jeg også lagt en kasse cigarer i bilen …

– Det har jeg også! råbte Hjalte, og trak en flot bemalet cigaræske frem. Vi tændte hver en stor cigar. Jeg ryger ellers ikke, så jeg spyttede som en lama. Men cigaren måtte ryges, det var et ritual.

Punjab-spøgelser

Det var blevet den syvende august, og vi kunne begynde at køre nordpå mod Himalaya. Vi stod op kl 4.30, rullede kalecherne tilbage og begyndte at pakke bilerne. De blev fyldt til randen, indtil de gav sig i fjedrene så den bageste skærm var helt nede ved midten af baghjulets aksel. Klokken seks var vi færdige med pakningen og vi tog straks af sted for at slippe ud af byen inden trafikken blev for tæt. Jeg kørte bilen ud af Karachi, hvad der var langt mindre nervepirrende end jeg havde troet. Venstrekørselen gjorde en meget lille forskel her hvor folk alligevel ikke overholdt nogen færdselsregler, så der var intet at huske. Det eneste vigtige var at have øjnene med sig, hånden på hornet og foden på speederen. En lastbil med brølende musik omkring sig og blinkende discolys på bagsmækken hilste os festligt god morgen på hovedgaden.

Luften var endnu kølig, byen vågnede langsomt, og inden solopgang var vi forbi de sidste etagehuse som lå helt ude i ørkenen. Ved nitiden kom varmen blæsende imod os. Jeg begyndte at blive søvnig og byttede plads med Hjalte som overtog rattet.

Niels og Kirsten havde taget sjove hatte på. De havde medbragt to snehvide tropehjelme, som hver havde et lille solpanel ovenpå. Det opladede et batteri som drev en propel der var anbragt foran i hatteskyggen så den blæste lige ind på panden. Det så ret komisk ud.

– De minder mig om Dupont og Dupont fra Tintin, sagde Hjalte.

– Sludder, svarede jeg, du kan selv være Tintin. Kan du ikke se at de ligner dem fra Strudsen Rasmus, dem der fangede Rasmus ude i ørkenen?

– Strudsen Rasmus? Det kan du selv være, fru Rasmussen.

Et mylder af drenge var på vej til skole, klædt i strålende orange shalwar qameez, som var deres skoleuniform. I landsbyerne stod politibetjente i blå shalwar qameez og kasket, de bar lette maskingeværer og fløjtede af og til efter trafikken uden i øvrigt at foretage sig noget.

Vores små biler spredte godt humør alle vegne hvor vi kom frem. De lignede legetøjsbiler, og folk smilede og vinkede når de så os. Engang i min tidligste barndom havde jeg set en bil som nogle unge mennesker selv havde bygget af krydsfiner.