Finn Abrahamowitz

Livet er en drøm

En bog om hypnose og menneskesyn

Lindhardt og Ringhof

Livet er en drøm. En bog om hypnose

Copyright © 1998, 2016 Finn Abrahamowitz og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711625903

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

Hypnose er et mærkeligt begreb. Det er måske det begreb i psykologien, der siger allermest om menneskesindet. Og dog er det stærkt misforstået og fejlfortolket. Ordet er i sig selv misvisende. Ordet er udmøntet af den skotske læge James Braid i 1843. Det skal henvise til søvnens gud Hypnos fra det gamle Grækenland. Men søvn er næppe den bedste metafor.

De fleste har et billede af hypnosen fra disse mærkelige seancer, hvor en smokingklædt herre får uskyldige tilskuere til at optræde sært og uværdigt. De kagler som høns eller bliver bange for et glas vand. De virker fuldstændig i tryllekunstnerens magt. Til gengæld virker de ikke særligt sovende. Ordet er mærkeligt, og det billede man har fra deres sceneoptræden er også mærkeligt.

En kyndig forsker har engang sagt, at enhver der har prøvet at få et barn til at sove i princippet ved, hvad hypnose drejer sig om. Man lægger et beroligende klima omkring barnet, sørger for at dæmpe barnets sanseindtryk ved dæmpet belysning og fravær af generende støj. Man læser et eventyr eller synger en lille sang. Man taler lidt om dagens oplevelser, man putter dynen og gør det hele med rolige bevægelser og lav stemmeføring. Lidt efter sover barnet.

Dette billede er langt bedre i overensstemmelse med moderne hypnose end podiet for enden af forsamlingshuset.

Man plejer at definere hypnose som en forsætligt frembragt tilstand, forskellig fra søvn og vågentilstande, karakteriseret ved forhøjet påvirkelighed, suggestibilitet.

Ser vi på den lille scene fra sengekanten, ser vi, at faderen eller moderen med forsæt søger at frembringe en tilstand af ro hos barnet. Vi ser også, at situationen er karakteriseret ved forhøjet påvirkelighed, nemlig for de replikker eller navnlig det klima der befordrer søvnen hos barnet. Her hører så sammenligningen op. I dette tilfælde er det meningen, at der skal fremkaldes en søvntilstand. Normalt ønsker man ikke ved psykisk behandling at fremkalde søvn, men derimod en tilstand der ikke er dagklar vågentilstand, men heller ikke søvn. Scenen fra sengekanten er kun et billede. Men det er i høj grad et oplysende billede.

Det har ydermere den fordel, at det fratager hypnosebegrebet meget af den mystik eller mystifikation, det har været omgærdet med. Ved sengekanten har vi et lille hverdagsbillede og intet andet.

Og hypnose er endnu mere et hverdagsbegreb. Det er nemlig slet ikke nødvendigt, at det er “en forsætligt fremkaldt tilstand”. Hypnose er i familie med alle vore hverdagsoplevelser, der drejer sig om, at vi for en tid er optaget af et bestemt emne, men så pludselig falder hen. Synet bliver langt og rækker ud ad vinduet. Vi dagdrømmer et kort øjeblik, før vi med en lille åndedrætslyd, en dyb indånding eller et suk fordyber os i arbejdet igen. Disse øjeblikke af afslapning eller dagdrømmeri eller distraktion kalder man henfald. Vi har alle sammen sådanne henfald mange gange i løbet af dagen. Der er lavet en hel del forskning i, hvornår de indtræffer, og man har fundet regelmæssighed i henfaldene. Disse spontant forekommende henfald er at sammenligne med små selvhypnotiseringer, og de er ikke forsætligt fremkaldt, tværtimod, de er naturligt og umærkeligt forekommende.

Jeg startede med at sige, at hypnose var et emne, der måske mere end noget andet sagde noget om menneskesindet. Det er blandt andet disse henfald, der er så centrale for os. Der kommer mere senere, men måske tør man sige, at det meste af vort vågne liv er en slags drømmen, og at det snarere er de helt dagklare øjeblikke, der kræver en forklaring, end det er den bund af dagdrøm, de hviler på. Hypnosebegrebet kaster et skarpt lys over, hvor let det er at indgå i tilstande, der er anderledes end dagklarhedens. Vi kalder dem trance-tilstande. Og min påstand er, at trance er lige så hverdagsagtig som den årvågne problemløsning.

Der er flere grunde til, at hypnosebegrebet er så centralt for en menneskeforståelse. I modsætning til den store mængde af almindelig psykoterapi er hypnose yderst veldokumenteret med grundig empirisk forskning. Det er ikke uvæsentligt, når det drejer sig om et tilsyneladende så mystisk emne. Og desuden er hypnosens nyere idéhistorie centralt forbundet med de sidste 200 års beskrivelse af den menneskelige bevidsthed, og hvordan vi i det hele taget skal forstå menneskesindet.

Samuel Beckett lader i “Vi venter på Godot” den ene filosof-vagabond sige: “Vi fødes alle sindssyge, nogle bliver ved med at være det.” Det er jo en poetisk tanke-omvendende replik, men ligesom den bagvendt siger, at det er lige så sært, at noget er normalt, som at noget er sindssygt, så kan man sige, at vi lærer mere om psyken ved at studere hypnosen end ved at studere bevidstheden.

Det er hypnosebegrebets stadige insisteren på, at livet er en drøm – eller kan anskues som en drømmen, der gør mig så optaget af emnet. Jeg mener, at med hypnose-begrebet har vi et instrument til rådighed, der kan forklare meget om menneskesindet, som vi ikke lige så let kan nå frem til uden dette begreb.

Denne bog handler om menneskesyn, idéhistorie og hjerne- og sprogforskning omkring hypnosebegrebet. Den sætter desuden hypnosen i forbindelse med de beslægtede emner: meditation, healing, spiritisme, biofeedback, drømmetydning og aktiv imagination.

Det er derimod ikke en gør-det-selv-hypnosebog. Jeg har ingen ambition om at gøre nogen til hypnotisør eller at træne læsere i at blive bedre til selvsuggestion.

Det er menneskesynet, jeg gerne vil fortælle om. Ganske som i rækken af andre psykologibøger, jeg har udgivet de senere år.

Kapitel 1 giver en foreløbig afgrænsning af emnet. De næste to kapitler beskriver hypnosens moderne historie gennem de sidste 200 år fra Mesmers animalske magnetisme i slutningen af 1700-tallet. Mens iagttagelserne stort set har været de samme i hele perioden, er der stor forskel på, hvordan man har søgt at forklare iagttagelserne.

Kapitlerne 4 og 5 ser på, hvilke forhold Freud og Jung havde til vort emne. Begge tog afstand fra hypnose i den autoritære udgave, der var kendt på deres tid, men både Freuds arrangement med de frie associationer og Jungs med aktiv imagination kan anskues som trance-induktioner.

Kapitel 6 studerer forholdet mellem to af de centrale elementer i hypnosen: trancen og påvirkeligheden.

Kapitel 7 ser blandt andet på mulige forklaringer på det fænomen, at nogle mennesker lider af spaltede personligheder, og om det muligvis kan forklares ved hypnosebegrebet.

Kapitel 8 viser moderne hjerneforskning omkring hypnose.

Kapitel 9 omtaler brugen af hypnose til smertekontrol, hvilket dels siger noget om hypnosens praktiske anvendelse, dels om forholdet mellem bevidst og ubevidst i psyken.

Kapitlerne 10, 11 og 12 sammenholder hypnose med de beslægtede emner, meditation, healing og biofeedback. Tilsammen viser disse kapitler ganske tydeligt, at det ikke mere lader sig gøre at opretholde det skarpe skel mellem sjæl og legeme, hjernens overhøjhed over for kroppen og bevidsthedens styring af sjælelivet.

Kapitel 13 handler om sproget som en symbolsk fremstilling af virkeligheden, og den specielle brug man gør af hypnosebefordrende sprog ved induktion af trance.

Kapitel 14 viser vor tids mest centrale hypnotisør Milton H. Ericksons arbejdsmetode. Ericksons behandling af en klient vises, sammenholdt med beskrivelser af de teknikker han anvender, og de mål han når.

Det afsluttende kapitel 15 er en slags resumé af bogen og samler op, hvad de hidtidige kapitler leder frem til med hensyn til menneskesynet.

Jeg har under arbejdet hentet megen viden hos de forfattere, der nævnes i litteraturlisten, og sender dem her en venlig tak. Jeg har desuden modtaget mange gode råd fra Johnny O’Hagan, der praktiserer hypnose, og som skal have en stor tak for hjælpen.

Finn Abrahamowitz

“Søholm”

September 1997

1. Foreløbig afgrænsning

Hypnose kommer af Hypnos, navnet på søvnens gud i det gamle Grækenland, dødens tvillingebror. Ose er fra osis, der betyder en unormal, sygelig tilstand. Ordet blev første gang brugt af den skotske læge James Braid i 1843.

Den klassiske og vor foreløbige definition går på, at det er en forsætligt frembragt tilstand, forskellig fra søvn og vågentilstande, karakteriseret ved forhøjet påvirkelighed, suggestibilitet.

Som regel, men ikke altid, kan man se på hjerneelektriske målinger, at tilstanden adskiller sig fra de sædvanlige. Harald Schjelderup siger, at “det er en vågen tilstand, efter alt at dømme en bevidst tilstand, men en tilstand af en anden art end den sædvanlige. Man kan få en god forsøgsperson til at åbne øjnene, gå omkring, snakke og i det hele stort set opføre sig som et almindeligt vågent menneske, sådan at den uerfarne ikke engang opdager, at (forsøgspersonen) er i trance”.

Trance kommer af det latinske trans, der betyder hinsides eller over, og ire der betyder gå. Ordet oversættes som regel med: en søvnlignende tilstand med ophævet eller svækket bevidsthed og vilje. Eller direkte med: hypnotisk tilstand.

Der er lavet en hel del forskning over hypnosens fysiologi. Det er slet ikke så let, for hypnosen er ofte påvirket af den måde, hvorpå man når hypnosen. Det kan fx være en del af en afslapningsteknik, og det bestemmer selvfølgelig målingerne, der ganske rigtigt viser hen til den afslappede tilstand. Der kan også være en misvisning i de suggestioner, man giver under hypnosen. Man kan fx blive bedt om at erindre noget, der ophidser én. Og endelig kan nervøsitet ved i det hele taget at skulle hypnotiseres afspejles under målingerne. Crasilneck og Hall har indført begrebet “neutral hypnose”, hvor stemningen søges holdt som almentilstanden. Neutral hypnose måles før suggestionerne gives. Ved denne tilstand var der ikke noget påfaldende at se, hverken hvad angik puls, blodtryk, åndedræt, hudmodstand, blodsukker eller basalt stofskifte. Den hypnotiske tilstand svarer her til en afslappet vågentilstand. Tilstanden adskiller sig derimod tydeligvis fra søvn, målt med hjerneelektriske målinger. Selv om en hypnotiseret måske ligger afslappet med lukkede øjne, tilsyneladende i dyb søvn, så drejer det sig ikke om en sovende, men derimod om en slags vågen tilstand.

Ved disse lettere hypnoser er det sådan, at sindstilstanden svarer til den afslappede vågentilstand, og at hypnosen i disse tilfælde kun karakteriseres ved den forhøjede påvirkelighed.

Ved de tungere hypnoser ser det anderledes ud. Nogle forskere deler derfor hypnosebegrebet op i to. Ved den ændrede tilstand i de tungere hypnoser taler de om trance. Det næste element kalder de suggestibilitet. Hypnosen er for disse forskere så den metode, hvormed man opnår den påførte trance.

Til definitionen hører, at tilstanden er karakteriseret ved forhøjet suggestibilitet, påvirkelighed. Denne påvirkelighed kan vedrøre både hukommelsen, følelserne og bevægelserne.

Hukommelsen kan forøges stærkt. Man kan fx bringes til at huske alle genstande fra et sceneri, man har set tidligere. Det kan man ikke i almindelig vågen tilstand. På den anden side er der også efter en ret dyb hypnose helt manglende erindring om, hvad man lige har oplevet. Hukommelsen – enten forbedret eller forringet – er altså stærkt ændret i forhold til hverdagen.

Følelserne og sansningen kan også ændres meget. Man kan hypnotisere folk til voldsomme følelser, de ikke havde få minutter før. Man kan også hypnotisere til følelsesløshed, hvilket man blandt andet gør, når man bruger hypnose ved tandlægebesøg. Man kan bruge hypnose som beroligelsesmiddel eller til at få en hovedpine til at lette.

Og angående bevægelserne er der ofte påvist ændringer. Man kan fx få hypnotiserede til at ligge på ryglænet af to stole, kun støttende på nakken og hælene. Det kan ikkehypnotiserede ikke gøre.

Hypnosen kan nå forskellige dybder. Man mener, at 85% af alle mennesker kan hypnotiseres noget, mens kun 20% kan nå en dyb hypnotisk tilstand. Det afhænger meget af hypnotisørens og klientens evner og deres samspil. I princippet kan alle hypnotiseres.

I begge tilfælde viser hypnotisérbarheden hen til, at der er forskellige lag i sindet: bevidste og ubevidste.

Man kan fremkalde hypnotiske tilstande på mangfoldige måder: monoton bøn, åndelige øvelser, messen, håndspålæggelser, strygninger over kroppen, hovedrulning, hvirveldans, faste, åndedrætsøvelser (hvor det gælder om at få så meget ilt og så lidt kultveilte i blodet som muligt).

En meget anvendt metode er fastlåsning af blikket på en blank genstand, der bevæger sig. Fx et lommeur i en kæde i langsomme svingninger. Man kan også blive hypnotiseret ved at kigge i en krystalkugle. Sagen er den, at man fastlåser blikket om en bestemt, svært opfattelig genstand. (Den er svær at opfatte, hvis den spejler omgivelserne og er i svingende bevægelse). Sådan er vi nemlig ikke vant til at have blikket i hverdagen: Vi ser på den vi taler med, rundt i hans ansigt, lige i øjnene, så måske hen mod bogreolen, så ud ad vinduet.

Vi fastlåser altså meget sjældent blikket; vi afsøger. Nu er det fastlåst, så vi næsten aner skinnende lys omkring genstanden (som er i familie med begrebet aura). Dette fastlåste blik skaber forstyrrelse i bevidstheden, og denne forstyrrelse forøger hypnotisørens autoritet.

Når man bliver hypnotiseret af en anden, er den kendteste teknik den, at der siges ord med monoton røst. Når man hypnotiserer sig selv, er der måske tale om, at man siger noget til sig selv, fx mumler det samme igen og igen i en bøn, eller falder tilbage på at udtale en lille sproglyd (mantra).

Det er vigtigt, at talen er monoton. Det er ikke meningen, at den hypnotiserede skal lytte interesseret til ordene. Nogle forskere siger, at det afgørende ikke er den ændrede bevidsthedstilstand, men de instruktioner (suggestioner), man modtager.

En klassisk, monoton introduktion kunne være: “Du kan lægge dig godt til rette… Du kan slappe af … mere og mere … Du kan blive endnu mere afslappet … Du kan blive døsigere … og døsigere … Du kan nu være behageligt afslappet … Dine øjne kan føles tungere, og tungere … og tungere … Når jeg tæller langsomt tilbage fra ti og ned til ét, kan du blive mere og mere afslappet… Du kan høre min stemme, som vil gå med dig … hele vejen …og som vækker dig op, når jeg lidt senere tæller fra ét til fem … Du kan hele tiden høre min stemme … Jeg begynder nu langsomt at tælle … Når jeg har talt tilbage fra ti, kan du være i en dyb trance … Jeg begynder nu … ti … ni … otte …”

Hvorfor sker det? Hvad er teorien bag det? Man ved det egentlig ikke, men man peger på, at vi har to hjernehalvdele, hvis virke er lidt forskelligt. Den venstre hjernehalvdel, der normalt er den dominerende, tager sig af tekniske, sproglige, analyserende, matematiske arbejder. Det er vor logiske halvdel. Den højre halvdel er mere helhedsopfattende, sansende, intuitiv, musisk, musikalsk, symbolsk.

Man mener, at de mange forskellige teknikker hver især søger at sætte den dominerende, dagklare venstre halvdel ud af spil for at henvende sig til den drømmende højre halvdel, som ikke sådan er fremme til hverdag, når alle de travle gøremål kalder på os. Det er, som om den højre halvdel går sine egne veje ad sine drømmende spor.

Denne hjernehalvdels-teori er den mest sete, men det er kun en teori, som stort set mangler videnskabelig begrundelse.

En anden teori hæfter sig ved, at hjerneelektriske målinger har vist, at ved trance er der generelt tale om mindre aktivitet i hjernebarken. Ved lettere tilfælde af trance kan man iagttage urolige bevægelser bag de lukkede øjenlåg. Det tyder på en vis forøget aktivitet i det autonome nervesystem, dvs. den del af nervesystemet, der er uden for viljens kontrol. I dette autonome system er det især den sympatiske del, der er aktiveret. Man kalder det den sympatiske del, fordi den sympatiserer (klinger sammen) med følelserne. Det antyder, at der er en del aktivitet i organismen, og at adrenalin produceres i forøget omfang.

Ved de mellemste grader af trance er det derimod den parasympatiske del af det autonome nervesystem, der er aktiveret. Det antyder, at uroen er ovre og organismen er ved at falde til ro igen. Den hypnotiserede har ikke mere uvilkårlige ryk bag øjenlågene, og der fornemmes en vis tyngde og mathed i musklerne. Vejrtrækningen bliver lettere og mindre dyb og tyder på mindre iltbehov.

Ved de dybeste grader af trance føles ikke bare tyngde i lemmerne, men direkte at man flyder eller svæver.

Alt i alt tyder hjerneelektriske målinger på, at der ved de forskellige grader af trance er mindre aktivitet i storhjernen, og at styringen er overtaget af lavere centre i hjernen. (Vi taler mere om hjernen i kapitel 8).

Aldersregression er et meget omtalt fænomen i hypnosen. Det betyder, at man under hypnose kan hensætte personer til en bestemt alder i deres fortid. Regression betyder at gå tilbage, og i psykologien taler man især om at gå tilbage i tiden. Som fra et eksil vender man for en stund tilbage til en epoke, hvor man var meget yngre. Det kan ske i en drøm, i en pludselig stemning. (Man går forbi en hyldebusk, og duften blæser herfra tilbage til mormors store have, da man var fem år). Og det kan ske under hypnose.

Hvis man hypnotiserer folk til deres spædbarnealder, kan der forekomme øjenbevægelser, hvor øjnene ikke følger hinanden. Senere i livet følger de stort set altid hinanden. (Undtagen måske i beruselse hvor man synes, man ser dobbelt). Normalt er disse ukoordinerede øjenbevægelser meget svære at forfalske. De usammenhængende øjenbevægelser er derfor et forhold, der tyder på, at det ikke er svindel, når man siger, at hypnotiserede husker noget fra den periode. Det er ikke direkte bevist, at sådanne erindringer er reelle. Man har selvfølgelig mulighed for at få det belyst ved at spørge forældrene eller andre vidner. Det giver dog ikke et “videnskabeligt” bevis, for det kan være noget, folk har fået at vide senere. Den måde, hypnotisøren spørger på, kan også være ledende.

Selv meget kritiske forskere indrømmer dog, at aldersregressioner kan finde sted, og at de i hvert fald ikke er modbevist. Det er ret vigtigt for det fuldstændige billede af os. Det betyder nemlig, at hvis billeder fra min tre-års tid kan hentes frem under hypnose, så er de der. Så findes de oplagret et sted i mig. Normalt kan jeg ikke huske dem, måske slet ikke komme i nærheden af en anelse om dem. Men de findes. Under hypnose og under terapi kan de til en vis grad hentes frem.

Lars-Erik Uneståhl har lavet en del interessant forskning i aldersregression. I et tilfælde havde han en ung kvinde, som var blevet testet med en intelligenstest, da hun var knap 7 år. Han rekvirerede testen, hypnotiserede hende tilbage til den pågældende alder og udsatte hende for testen igen. Hun fik ved forsøget en intelligenskvotient på 102 mod 98 dengang. Det er inden for grænserne af testens usikkerhed og derfor en bekræftelse, men der var betydelige forskelle i de enkelte svar, så en ren reproduktion var det ikke.

I et andet forsøg målte han først den gennemsnitlige sætningslængde hos femårige, og dernæst lod han en gruppe forsøgspersoner hypnotisere til femårs alderen. En kontrolgruppe blev sat til at rollespille femårige. De hypnotiserede var en smule, men dog statistisk signifikant tættere på den rette sætningslængde.

Senere i sin bog konkluderer Uneståhl: “Der er mange, der stadig betragter hukommelsen som en flersporet båndoptager, som indspiller alle sensoriske indtryk og lagrer dem i deres oprindelige form. I tilknytning til denne opfattelse er der ideen om, at meget i denne “erindringsbank” ikke er tilgængeligt for bevidstheden, men at det kan gøres bevidst ved hjælp af metoder som hypnose. Et sådant syn på hukommelsen strider dog mod alle videnskabelige data og enhver seriøs teori om hukommelsen. Forenkling og forandring af virkeligheden sker ikke bare ved modtagelsen af data (selektiv perception) eller ved lagringen af erindringen, men denne erindring ændres kontinuerligt. Traumatiske oplevelser og erindringer med stærkt emotionelt indhold som er fortrængt fra den sædvanlige bevidsthed, synes at forandres i mindre udstrækning end andre erindringer, men mange eksempler fra terapi viser, at selv disse forandres.

En fri fortælling giver den højeste procent rigtig information, men få detaljer, mens en udspørgen kan give flere detaljer, men lavere rigtighed (Hilgard og Loftus, 1979). Dette gælder også under hypnose og især hvis man får suggestioner om, at man vil huske alt. For at gøre hypnotisøren tilpas udfylder man da gerne hullerne med fabuleringer, ofte på en troværdig måde.”

Det kan gå endnu værre med sandsynligheden. Man lavede et forsøg, hvor man lod forsøgspersoner se en film, hvor en bilist kørte en cyklist ned. Halvdelen af forsøgspersonerne blev udspurgt om deres oplevelse under hypnose, og denne gruppe havde flere fejl end kontrolgruppen. Når man spurgte om hændelser, der direkte forekom i filmen, var der næsten ingen forskel, men hvis man fx spurgte om bilens nummerplade, var der flere hypnotiserede, der gav et nummer, selv om pladen ikke havde været synlig på filmen. Dette tyder på, at hypnotiserede er meget villige til at gøre, hvad de tror, behager hypnotisøren.

Aldersregression er et så ofte påvist fænomen ved hypnose, at det må betragtes som en kendsgerning, men som vi har set, så er der ikke tale om en fotografisk gengivelse. Noget er erindret – som måske ikke ville kunne erindres på anden måde – mens andet er forvansket. Uneståhl forklarer det med en opsplitning af jeg’et ved hypnosen i et oplevende jeg og et observerende jeg. Det oplevende jeg er det, der sanser og føler og reagerer, mens en anden del af jeg’et – det observerende – har en stadig kontakt til nutiden og den omgivende virkelighed. Hvis der ikke var sket denne opsplitning, ville en aldersregression totalt afbryde forbindelsen med hypnotisøren.

Nogle forskere mener, at de kan hypnotisere deres klienter tilbage i tiden til før fødselen, til tidligere liv. Det har været gjort, og det har i visse tilfælde ført til ejendommelige resultater. Men det er en yderst betænkelig affære: Hvor man i “almindelig” aldersregression kan tale om, at hypnotisøren måske stiller ledende, suggestive spørgsmål og i det hele taget er aktivt instruerende, så er effekten af en sådan holdning selvfølgelig meget stærkere her, hvor der ingen kontrolmuligheder er. De fleste seriøse forskere siger, at man skal holde sig fra at forsøge noget som helst fra før fødselen: der kommer ikke andet end nonsens ud af det. Man får ikke bevist eksistensen af tidligere tilværelser, man får højst et nyt eksempel på den hypnotiseredes høje grad af suggestibilitet.

Men måske kan det have værdi for klienten at tro på tidligere liv og reinkarnation. I så tilfælde lader man ham gøre det. Det er ham, der bestemmer. Hypnotisøren opfatter det måske rent symbolsk, men ønsker ikke at bremse ham.

Hypnose forekommer oftere, end man tror. Mange forfattere taler om, at selv vort vågne liv er en slags halvsovende liv. Nogle taler om, at først efter at vi er “vågnet op”, kan vi se verden rent, uden dette slør. Sløret kan fx bestå af alle de forsvarsværker vi sætter op, alle de selvforsvar vi bruger, selv om vi kalder det selvindsigt. Nogle terapeuter taler om, at kun ved at bruge deres meditationsteknikker, terapisystemer, deres spirituelle vej, deres bevidsthedsudvidelsesmetode, kun da har vi chancen for at opnå den fulde indsigt.

Det er nu så store ord, men derfor kan der godt være noget om, at vi er blundende og drømmende det meste af tiden. Det kan være, fordi vi er hypnotiserede langt videre, end vi tror. Og at denne hypnose satte ind, allerede da vi var børn. Ja, ikke alene hypnotiserede vore forældre os til at falde i søvn, til at glæde os over at tante kom på visit, til at glæde os til at skulle i skole … Men børn hypnotiserer også forældrene.

Det, der er vigtigt, er, at det ikke så meget er budskaberne, der skal gå igennem. Det er et klima. Måske får vi ved sådanne “klimaforandringer” eller indlæringer indpodet, at vi er dumme, at de ikke kan lide os, eller kun lide os hvis vi er gode i skolen osv. Under alle omstændigheder går vi som voksne rundt i et net af indbildninger. Det er ikke sandheden om os, alligevel virker det. Der er sikkert langt mere indhypnotiseret dumhed end reel dumhed i verden.

Når det er klimaet, mere end det er de eksakte informationer, der går igennem, kan man godt kalde det for en slags hypnotisering.

Hypnose kan også ske “af sig selv”: Man sidder og læser i en bog. Man ser nogle små sorte tegn på siderne, og de sætter noget i gang i én. Pludselig kigger man ud ad vinduet, man “falder hen”. Måske kedede man sig, måske er det bare sådan noget, man gør indimellem. I denne henfaldsperiode er man i en tilstand, der minder om hypnose. Det er sket helt af sig selv. Men det kan måles rent objektivt. Pulsen skifter (det kan eventuelt ses på halsen). Åndedrættet ændres fra kort til dybt. Der er ændringer i pupillerne. Ansigtsmuskulaturen bliver slappere. Er “henfaldet” dybt, kan der måske anes små ufrivillige ryk i lemmerne.

Vi er tit i sådanne “henfaldsperioder” for længere tid ad gangen. Når vi kører i bil på en mørk, ensformig landevej. Når vi sidder i skumringen og lytter til vores yndlingsmusik. Når vi dagdrømmer, lige før vi vågner op med et flovt sæt: var der nogen, der så os?

Man kan også hypnotisere sig selv. Det kaldes selvhypnose eller selvsuggestion. Vi suggererer os selv til at tro noget. Troen kan flytte bjerge, som man siger. Mange undersøgelser viser, at patienters holdninger til forskellige sygdomme som forhøjet blodtryk eller hjertetilfælde ikke har så meget at gøre med de lægelige fund angående let eller svær sygdom, som det har at gøre med patientens tro og vilje.

Tredive procent af alle patienter får det bedre ved at få virkningsløse piller, som de tror på. Man kalder det placebo-effekten. Pillerne kaldes placebo, som betyder “jeg behager”, andet gør pillen ikke. Tallet er meget højt. Det forklarer måske, hvorfor så mange mennesker tror på alskens helsekost og urtemedicin. Selvsuggestion er det.

Hypnose er altså et uhyre omfattende felt. Vi er måske på mange måder hypnotiserede ind i vore livsroller fra meget tidlig tid. Vi har naturlige anlæg for at blive hypnotiserede eller for at hypnotisere os selv. (“Henfaldene”, dagdrømmene).

Hvad vi siger til os selv, eller lader andre sige i et bestemt klima, er meget bestemmende for vor udvikling.

De syner, vi kalder kosmiske, universelle, er syner, vi har inden i os selv. Bevidsthedsudvidelser og fantasirejser, shamanseancer, gudelys og den oceaniske opfattelse i glimt af altets enhed: Vi har det alt sammen indeni.

Vor hypnotisérbarhed er i familie med vor tro på livet. Indpodet i os selv af de andre og af os selv.

Hvis vore daglige spil er dumme og ødelæggende for os, er det om at om-hypnotisere dem. Det gøres ikke i tankerne alene, ikke ved intellektuelt spilfægteri. Der skal ved siden af tankerne, suggestionerne, instruktionerne også noget andet til: “henfald” og klima.

I forbindelse med begrebet trance er det også relevant at nævne forholdet mellem hypnose og meditation. Meditation og hypnose er begge metoder til at opnå en bestemt tilstand. Hypnose befordrer ofte en tranceagtig eller meditativ tilstand. Man finder ingen fysiologiske forskelle mellem de to tilstande. Der er heller ingen forskel i de subjektive fornemmelser af varme, tyngde og udvidelse af jeggrænserne. Sammenligner man fx hypnose med en meditationsform som Transcendental Meditation (hvor man har et kodeord, et mantra, at meditere på), kan man opfatte de hypnotiske suggestioner som svarende til de signaludløsninger, mantraet giver. Indvielsesceremonien ved TM har en meget suggestiv karakter. Mantraet fungerer som en betinget stimulus.

Meditation og hypnose er beslægtede tilstande, der kan støtte og uddybe hinanden. Men det er forskellige discipliner, og tilgangen er ikke den samme.

Normalt bruger man ordet hypnose om noget, der er fremmedartet. Men i virkeligheden var det måske det, der ikke er hypnose, vi har brug for at forklare.

Vi fødes både med muligheden for vågen og hypnotisk tilstand. Og senere i livet har mennesker til alle tider været både vågne og hypnotiserede, nogle kulturer mere det ene end det andet, nogle måske ligefrem samtidig.

Den sovjetiske adfærdsforsker, Ivan Pavlov, der er kendt for sine forsøg med hunde, nærmede sig allerede tidligt i århundredet en forklaring på hypnosefænomenet. Han lærte hundene at reagere på ikke bare en madskål, men også på et klokkesignal om, at nu kom der mad. Hvis han forsinkede maden, steg hundenes forventning næsten ulideligt, og så begyndte de at reagere mærkværdigt. De gik ofte “i stå” på så grundlæggende måde, at de ikke var i stand til at bevæge sig, når maden endelig kom. De var som i trance af lutter uopfyldt forventning.

Hvis man bruger denne forskning og flere andre til forståelse af hypnose, kan man hæfte sig ved, at den hypnotiske trance kan fremkaldes af så vidt forskellige teknikker som blid (moderlig) strygning ned over kroppen, bestemte rytmiske lyde (som mors hjertebanken), fastlåst blik, fastklemt krop (som i livmoderen – og chok fra et affyret gevær eller en kanon!

Psykiateren Stephen Black mener, at hypnosemuligheden er indlagt i os meget tidligt i livet, måske allerede mens vi var fostre. Og da ikke bare mennesker kan “falde i trance”, men også hunde og andre dyr, er det altså så grundlæggende, at det er et fælles kendetegn på pattedyr i det hele taget.

Fysisk indeklemthed senere i livet fremkalder en tilbagevenden til en tilstand, der minder om fostertilstanden. De fleste dyr indtager fosterstilling, når de hensættes i trance eller spiller døde! Det får nogle biologer til at tænke på, om der ligefrem er en overlevelsespræmie på at kunne “ligge død”, når en fare pludselig er overhængende.

Her kan man også bemærke sig, at hypnose virker smertestillende.

Fra søvn- og drømmeforskningen ved man, at man om natten lever i “bølger”. Der er en tid til at sove tungt, en tid til at drømme, og faser imellem dem. (Man kan følge det på hjerneelektriske målinger.) Måske er vort vågne liv også i et sådant bølgeforløb. (Det skulle være mærkeligt, om vi var så anderledes, bare fordi vi var vågne. Vi er jo det samme menneske.)

Der er lavet masser af forskning på, hvornår og hvor tit folk falder hen. Man kan se det på et biblioteks læsesal: En mand læser, opslugt af sin bog. Så læner han sig tilbage og tager en pastil. Han læser igen, og så tager han armene om bag nakken og strækker sig. Han læser, indtil blikket bliver langt ud i rummet.

Der er ofte gået nøjagtig den samme tid mellem hans selvafbrydelser.

Nyere psyko-fysiologisk forskning taler om biorytmer af godt halvanden times varighed døgnet rundt. Der sker måske det, at den kloge venstre hjernehalvdel overbelastes og trænger til et lille hvil. Så tager den drømmende højre hjernehalvdel over, og samtidig ser vi ud til at falde ud af hverdagen. Man kalder det “naturalistisk trance”, fordi den optræder naturligt.

Den berømte hypnoseforsker og -terapeut, Milton H. Erickson, anvendte disse naturlige hvilepauser til at sætte sine suggestioner ind. Han gjorde ydermere det, at han med et væld af vrøvlesnak, vittigheder, paradokser, ordrer til klienten om at løfte arme og ben, stritte med fingre osv i en tilsyneladende tilfældig rækkefølge, gjorde den dagklare bevidsthed (venstre hjernehalvdel) så konfus, at den højre halvdel fik mulighed for at “komme til orde”.

Ifølge Maureen og Poul Røpke gjorde Erickson det, at han

1. sørgede for at få klientens opmærksomhed fikseret på det bevidst uforståelige, han sagde. (Mange andre teknikker bruger andre midler til at nå det samme: stirren på et svingende pendul, blikket låst i en yderposition, monoton bøn, hvirveldans osv. Princippet er det samme).

2. ophævede klientens dagligdags indstillinger. (Andre teknikker: den fastholdelse der minder om fostertilstandens).

3. Ubevidste søgeprocesser sætter i gang. (Når venstre hjernehalvdel overbelastes, sættes højre i stand til at gå sine egne veje).

4. Ubevidste processer aktiveres.

5. Og de hypnotiske trancefænomener viser sig.

Når det nu er så naturligt at falde i trance; når det nu optræder spontant; når det nu er vigtigt i nogle tilfælde at falde i trance; når folk til alle tider har gjort det – hvorfor oplever vi det så “aldrig”?

Fordi det ikke er fint.

Der er (i vor kulturkreds) kraftig samfundspræmiering på at have kontrol over sig selv, at være styret af sin bevidsthed, at vide hvad man gør. Der er også personlig prestige i at være i sin fornufts vold. Usikre, det var jo det, vi var, da vi var børn (eller fulde, eller har feber, eller er stressede, eller har fastet, er dopede, er “ude af os selv”). Det bryder vi os ikke om.

Det er, som om der er et vældigt pres mod fornuftsstyringen. Barnet vil ind i den så hurtigt som muligt. Samfundet kræver det. Voksenheden kræver det. Opdragelse og uddannelse er skoling i at komme væk fra trancetilstande.

Til hverdagslivet menes de at være værdiløse.

Vi ser ikke, at folk (os selv inklusive) bevæger sig ud og ind af hypnotiske tilstande. “Vi” kan ikke have styringen hele tiden, men vi er gode til at lade som om.

Til den normale, trancefri tilværelse kræves tre ting: sprog, krop og andre mennesker. Hvor disse tre gode “redskaber” er væk, kommer sindet let på de særeste vildveje.

Man er bevidst, når man kan sige, hvad man laver, ved, hvor man er, og hvad klokken er. Men hvis man sidder og justerer en cykels gearskift, eller endnu værre: når man prøver at holde hjulet ret, selv om man strammer egerne; når man er fuldt optaget af en vanskelig sovs; når man koncentrerer sig om en tekst, man vil lære; når man bliver glad overrasket ved et møde – er man for en tid eller for et sekund ikke sig selv, så er man opgået i det emne, man står overfor.

Det er først, når man kan iklæde det ord, at man er “kommet til sig selv”. Faktisk er det sært: for når man sætter ord på; når man reflekterer over situationen og sig selv (reflektere betyder “at genspejle”), har man foretaget en fordobling af sig selv. Der er både det jeg, der lever, og det jeg, der tænker over, at det lever.

Somme tider er man derfor nærmere sin egen væren, når man er “ude af sig selv”.

Det var sproget. Kan man sætte ord på, er man bevidst, men man er også dobbeltbundet.

Andre mennesker. Vi kan godt falde hen, når vi er helt alene. Så snart et andet menneske banker på døren, møder os på gaden, ringer på telefonen, råber os an, strammer vi os op. (Hvordan sidder mit hår, mit tøj, mit smil? ryger det straks gennem hovedet).

Så snart man er sammen med andre mennesker, eller så snart man bare tænker på dem, træder det, Jung kalder, personaen, den ydre facade i funktion. Men alene – især hvis man er længe alene – går der revner i lakeringen.

Vi er hinandens skæbne. Det er andre mennesker, der gør os til mennesker med facade og det hele.

Forsøg med sanseberøvelse (sensory deprivation), hvor folk er afskåret fra at få informationer gennem synet, hørelsen, føle- og lugtesansen osv (ved at de ligger i mørke, lydisoleret, i konstant temperatur, på et blødt leje), kastes man hurtigt ind i sit eget indre. I løbet af kort tid kommer der meget livlige, vågne drømme, også kaldet hallucinationer. For de fleste er det en ubehagelig oplevelse. (Men oplæres man til, at det er dejligt, føler man det som dejligt).

Kroppen. Vi vågner en mørk nat, urolige, ud af den drøm, der omgiver alting. Så længe vi ligger bomstille, ved vi ikke, om vi drømmer eller er vågne. Klassikeren er, at man kniber sig i armen. Men det er nok bare at løfte en finger. Så snart der er muskler, der spændes, mærker vi, at vi er ved bevidsthed. Endnu tydeligere bliver det, hvis vi strækker os, sætter os op, rejser os, går rundt, drikker mælk eller åbner køleskabet.

Vi ser det også ved meditative øvelser: Men her gør man det modsatte af, hvad vi ønskede at gøre, da drømmen var os for pågående. I meditation er det netop ideen, at man skal slappe helt af, og det vil sige, at man ikke skal løfte en finger eller knibe sig i armen.

Vi ser det ved hypnose. Det er det samme alle steder, hvor man ønsker at komme i trance.

Keith Johnstones bog om skuespiltræning, “Impro. Improvisation og teater”, taler meget om trance og hypnose. Han citerer den sovjetiske instruktør, Michael Tjekhov, der var elev af Stanislavskij.

En af Tjekhovs træningsmetoder var at “flytte jeg’et rundt i kroppen”. Hvis det lyder mærkeligt, er det, fordi vi er alt for vant til at tro, at jeg’et sidder fasttømret oppe i hovedet. Men det gør det ikke nødvendigvis.

Michael Tjekhov siger: “Du skal forestille dig, at i det samme rum som du udfylder med din virkelige krop, findes en anden krop – din rolles fantasi-krop … Du ifører dig så at sige denne krop; du tager den på som et klædningsstykke. Hvad bliver resultatet af den “maskerade”? Efter et stykke tid (eller måske lige så hurtigt som et lyn!) vil du begynde at tænke og føle, som om du var en anden person … Hele dit væsen, psykologisk såvel som fysisk, vil forandres – jeg vil endda gå så vidt som til at sige vil blive besat – af figuren … Din ræsonnerende forstand er, lige meget hvor veludviklet den er, tilbøjelig til at lade dig kold og passiv, hvorimod fantasi-kroppen har kraften til at påvirke din vilje og dine følelser direkte.”

Hvis centrum sættes i brystkassen fem centimeter inde, vil man føle, at man stadig har fuld kontrol med det hele, blot med større energi og harmoni.

Johnstone siger, at sætter man centrum til maveregionen, vil man føle sig selvtilfreds, jordnær, lidt tung og endda humoristisk.

Sætter man et lille hårdt “jeg” på sin næsetip, bliver man nysgerrig, spørgelysten, spionerende, geskæftig. Jeg’et placeret i øjet gør jeg’ets bærer snu, udspekuleret og hyklerisk. Hænger man derimod sit jeg op lidt udenfor sin buksebag, får man en kujonagtig og pudseløjerlig fyr.

Sætter man centrum foran panden bliver man skarp, gennemtrængende og intelligent. Et hedt centrum lige i hjertet opfordrer til heroiske, elskovsfulde og modige følelser.

Forestiller man sig et bevæget centrum, svingende frem og tilbage foran panden, vil man få et forvirret menneskes psykologi. Og lader man endelig jeg’et dreje rundt om kroppen, føler man sig drukken.

Tro nu endelig ikke, at dette kun er skuespillertræning. Det er meditative øvelser. Og de er utroligt virkningsfulde efter en smule træning. Og det får selvfølgelig én til at tænke på de indiske chakraer, disse energihjul op gennem kroppen. Hver af dem kan i en anden tradition (Johnstones) opfattes som et jeg. Mediterer man, som Tjekhov foreslår, på dem som jeg’er (og det betyder bare “centre”), oplever man sig vidt forskelligt.

Den store forskel er også interessant. Den store forskel er, at her tager vi ikke et symbolsystem (chakraerne) for andet end, hvad de er: en beskrivende, billedmæssig omskrivning for noget, vi ikke kan sætte på ord. Som regel opfattes disse chakraer som den rene sandhed om os. Det er de ikke. De er et beskrivelsessystem for et højt begavet folk, der ikke havde nogen præcis, naturvidenskabelig anatomisk viden. Derimod i høj grad en intuitiv viden, der passede til deres kultursammenhæng.

Det er også interessant at notere sig, at denne “jeg-flytning” er virkningsfuld som meditationsemne, ligegyldigt om man opfatter chakraerne som en illustrativ beskrivelse eller som subtile ledere af energi.

I psyken er alt dét virkningsfuldt, som virker. Dét som vi tror, virker.

Her er et forslag til en selvhypnotisk fantasirejse, man ret nemt kan begive sig ud på. Det er nemlig ikke særlig svært at bringe sig selv i en let hypnotisering. Der er faktisk forbløffende få vilkår, der skal være til stede. Er man ikke motiveret til at prøve, kan man se på eksemplet som en illustration af mekanismerne.

Man skal være motiveret for at prøve. (Der er intet, der er så ødelæggende for både hypnose og selvhypnose, som at være imod det). Man skal sørge for at blive godt afslappet. Og man skal kunne koncentrere sig om én ting ad gangen.

Der er to stadier i den selvhypnotiske rejse. Først skal man bringe sig i den trancetilstand, man nu kan komme i på dette stadium. Og derpå skal man bruge trancetilstandens større påvirkelighed til at give sig selv nogle formål, som man ønsker at opnå (og dem skal man selvfølgelig kende, før man dykker ned i trancen).

Man skal gøre det til en vane at hypnotisere sig det samme sted i begyndelsen. Og man skal gøre sig det behageligt. En god dyb lænestol, lad det være halvmørkt i rummet, ikke for mange lyde udefra, hiv telefonstikket ud. Man skal kunne slappe af i den stilling, man sidder i. På den anden side skal man ikke gøre det så afslappet, at man falder i søvn.

Man kigger vedvarende på en genstand. Kig intenst på den. Undgå at stirre. Se dens form, dens farve, skæret omkring den. Lad øjnene koncentrere sig om den. Når man har set så længe, at øjnene begynder at blive anstrengt og løbe i vand, så luk dem. Mærk, hvor dejligt afspændt kroppen er.

En anden teknik er at vende blikket opad. Prøv at se på øjenbrynene (også selv om man ikke kan). Det er ikke særlig behageligt, det spænder om øjnene. Musklerne begynder at sitre, ret hurtigt.

En tredje teknik er at stirre stift fremad, mens et eller anden generer øjnene midt mellem næse og det, man kigger på. Et svingende pendul er det klassiske eksempel. Men man kan også med stor fordel bruge et tændt stearinlys. Eller nogle af de andre ting, man har hørt om, at kloge koner bruger: en krystalkugle (den er god, fordi det er svært at fokusere på den, den skinner, og den spejler, og den er af glas, næsten ulegemlig). Eller kaffegrums eller dyreindvolde! Alt har været brugt.

Ideen bag alle disse teknikker er, at man fikserer sit blik på en måde, som man ikke er vant til. Gennem synet får vi de allerfleste af vore informationer. Vi lader sædvanligvis vort blik vandre afsøgende rundt nær og fjern. Nu gør vi det modsatte. Vi tvinger på en måde de informationer, vi får gennem synet, ud af kurs.

Disse tre eksempler er hovedteknikken. Vi kan gøre den mere kraftfuld ved nogle hjælpeteknikker.

Man kan bruge, hvad man ved om den store katolske tænker Ignatius Loyolas åndelige øvelser. De er meget effektive. En række af dem handler om bønnen. Et ord, så en lang vejrtrækning som man mediterer på, så det næste ord i bønnen, man smager på det, man indlever sig, man er i bønnen, som en besværgelse og en vejrtrækningsøvelse. Man kan bruge en sådan kæde af ord. Hvis man ikke er religiøs, kan man måske bruge et digt, man er glad for, og som man har lært udenad. Man kan også nøjes med et enkelt ord, et mantra.

Man kan forstærke sin bøn med flere religiøse teknikker. I stedet for at sige digtet, kan man messe det frem. Og man kan forstærke det, hvis man rokker imens som ortodokse jøder, der står og beder ved Grædemuren. Det er meget effektivt.

Man kan forstærke trancen ved sin vejrtrækning. Man er, ved de ovennævnte teknikker, måske allerede godt på vej; man er afslappet, men der er også noget spændt over én. Hvis man trækker vejret bedre igennem, end man plejer, kan man få mere ilt i blodet, mindre kulsyre. Det giver en dejlig lethed og ro. Altså, man trækker vejret dybt nede. Man må godt lægge mærke til vejrtrækningen.

Næste trin er en fantasirejse. Gerne den samme hver gang. Man forestiller sig, man tager hen til en dejlig eng. På engen står et ældgammelt, knudret træ. Træet er hult. Der er trin inden i det. De fører nedad. Langt nede er der en lille afsats eller platform. På den modsatte side er der en dør.

Man tager turen, man kommer til træet, man forestiller sig, hvordan man synker dybere og dybere i trancen for hvert trin, man tager. Man ved, at på den anden side døren er der et rum, som viser én … hvad man nu synes, rummet skal vise.

Man kan trygt og roligt gå i trance. Alle, der har været i trance, er kommet ud af den igen. Men hvis man bliver forskrækket, kan man åbne øjnene og lige få en hilsen fra sit trygge værelse. Så lukker man øjnene igen og går tilbage til stemningen fra før. Man kan gøre det flere gange undervejs, hvis der er noget, der forskrækker én.

Der er nogle, der synes, at det bliver lettere, hvis de har forberedt sig og indtalt rejsen ned i det hule træ på bånd.

Læg mærke til den afsats, man anvendte nede i træet. Den er god at vende tilbage til, hvis man møder noget (som hidtil har været ubevidst for én), som er forskrækkende. Lad det være et meget rart sted.

Dette er tilsammen indledningen, selve trancetilstanden. Det andet hovedelement er suggestionen, den påvirkning, man vil give sig selv. Den kan være af mange slags, alt efter hvad man ønsker.

Man kan befolke det underjordiske rum med en eller anden form for vismand eller vis kvinde, der kan give én svar på spørgsmål, der virkelig betyder noget for én. I begyndelsen skal man koncentrere sig om et enkelt budskab som svar på et enkelt problem. Og i starten skal problemet heller ikke være for kompliceret.

Ens underbevidste spiller én sære puds. Vismanden kan sige de særeste ting. Nogle gange er det dybsindigheder, som man ikke synes, man har hørt før. Andre gange er det banale ordsprog. Til tider det rene sludder. Efterhånden som man bliver dygtigere, kan man føre lange samtaler. Tit synes man ikke, det stammer fra én selv, at det altså ikke er personligt, men kollektivt ubevidst materiale, vismanden bringer til torvs.

Teknikken er også god, hvis man ønsker at skrive en roman. Selvhypnose er meget tæt i forbindelse med den meditative øvelse, det er at skabe personer til en roman eller at iscenesætte personer i et skuespil.

Næste fase i rejsen er tilbageturen. Den foregår lige så enkelt som udturen. Det er en god idé dels at vælge samme vej tilbage, dels at vente lidt og sunde sig på afsatsen, og endelig at give sig god tid til turen hjem, huske alle trinnene på stigen op gennem træet, turen hen over engen og den langsomme opvågnen hjemme i det rare værelse.