Lisbeth Werner

Stakkels prinsesse

DEN SYVOGHALVTREDSINDSTYVENDE BOG OM PUK OG HENDES VENNER

WANGELS FORLAG

Lindhardt og Ringhof

Stakkels prinsesse
Copyright © 1964, 2019 Lisbeth Werner og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788711627587

1. e-bogsudgave, 2019

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk
Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1. kapitel
LIVETS ALVOR

Republikken Ghana ligger ved Guineabugten i Vestafrika og har op mod 5 millioner indbyggere. Skønt det således ikke er noget imponerende land, har det gennem århundreder været eftertragtet af hvide søfarende og handelsmænd. Flere lande søgte at få fodfæste, heriblandt Danmark, som anlagde udstrakte plantager og flere forter. Det berømteste af disse var »Christiansborg«, som stadig findes i hovedstaden Accra og nu bebos af den første præsident Kwame Nkrumah.

I 1850 solgte Danmark sine forter og plantager til England, og i 1901 blev hele Guldkysten britisk koloni, fra 1957 kaldet Ghana. I 1960 blev landet selvstyrende republik inden for det britiske verdensrige. Hovedstaden Accra har omkring 150.000 indbyggere og er en livlig handelsby med mange moderne bygninger, og der eksporteres mange varer: kakao, guld, diamanter, tømmer, mangan, palmekerner og bauxit (aluminiummalm). I landet findes mange rige guld- og diamantlejer ...

»Diamantkongen« Edward Ngubah boede i en dejlig og helt moderne villa i udkanten af Accra. Han ejede flere guld- og diamantminer og blev regnet for en af landets rigeste mænd. Det gjorde ikke hans anseelse mindre blandt de indfødte, at han i lige linje nedstammede fra et af de gamle fyrstehuse. Blandt hans forfædre var et par gange europæisk blod blevet indblandet, så hans hudfarve var derfor væsentlig lysere, end man ellers så det. Fornavnet Edward skyldte han også det europæiske islæt. Han var ikke blot en dygtig forretningsmand, men også kundskabsrig og talte hovedsprogene flydende. Hans ét og alt her på jorden var den 15-årige datter Riah. Hendes moder var død ved et ulykkestilfælde tre år tidligere, men faderen sørgede for, at datteren fik den bedst tænkelige opdragelse, som skulle afsluttes med et par år i Europa. Den lille prinsesse var naturligvis blevet meget forkælet efter moderens død, men det havde ikke ødelagt hende på nogen måde. Hun var stadig væk den søde og naturlige pige, der var elsket af sine omgivelser, fra den mindste negerpige til den stilige engelske guvernante. Køn var hun også. Det mørke hår og øjnene i forbindelse med hendes lysebrune hud og den spæde, slanke skikkelse gjorde hende til den kønneste pige i Accra, og gennem årene havde hun fået et utal af veninder. Det var hende ganske ligegyldigt, om pigernes fædre arbejdede i minerne eller havde en høj stilling i hovedstaden. For Riah var alle lige gode, når de bare havde en pæn karakter!

I sit bibliotek havde Ngubah en del lærebøger fra »danskertiden«, og skønt denne nu lå mere end hundrede år tilbage, havde han moret sig med at lære sproget. Det var naturligvis blevet gebrokkent og ikke nær så flydende som hans engelske, tyske og franske, men han havde da efter bedste evne lært også sin lille datter at tale dansk, og det gik meget pænt. Det havde yderligere hjulpet, da han i et års tid havde haft en ung københavnerpige i huset. Hun havde vist været noget af en »eventyrerske«, der bare flakkede verden rundt for at opleve noget, og hendes sprog havde måske heller ikke været det allerpæneste ... men dansk havde det i hvert fald været!

At Riah skulle have sin afsluttende uddannelse i Europa var afgjort, men »diamantkongen« havde endnu ikke bestemt sig til, om det skulle være i England eller Schweiz. Den engelske guvernante Miss Grearson holdt naturligvis på, at England måtte være det eneste rigtige – Ngubah var lige så interesseret i Schweiz – og så skulle det blive Danmark !

Det skyldtes et pudsigt spil af skæbnen. Direktør Andreas Bech var medindehaver af et stort dansk industriforetagende, der havde afdelinger flere steder i verden, og nu var han kommet til Ghana for at oprette en ny afdeling i dette fremtidens land. Da han regnede med, at arbejdet ville vare et års tid, havde han anbragt datteren Karina i Clara Møllers Institut, hvor hun i øvrigt snart var blevet en hel rædsel på grund af sine mange spilopper og gavtyvestreger 1). Puk og hendes veninder havde dog taget affære, og alt var endt på bedste måde. Den forkælede Karina havde lært, at hun ikke kunne betragte sig selv som verdens centrum!

Da Andreas Bech og Ngubah skulle gøre store forretninger sammen, havde de mange indledende samtaler, og under en af disse kom Ngubah til at nævne, at hans datter skulle videreuddannes i England eller Schweiz.

– Hvorfor ikke i Danmark? spurgte direktør Bech. – For godt hundrede år siden havde vi jo nær tilknytning til Ghana, og jeg har da hørt, at Deres lille datter taler et meget pænt dansk, hvad der vil være en stor fordel. Jeg har sat min egen datter i Clara Møllers Institut, en glimrende pigeskole, hvor eleverne får den bedst mulige uddannelse. Det er temmelig svært at blive indskrevet på skolen ... der er lange ventelister ... men det vil sikkert kunne ordnes, hvis jeg skriver hjem til forstanderinden. Måske kan det endda ordnes sådan, at Riah og min datter kommer til at dele værelse.

Der blev talt noget frem og tilbage om sagen, og det endelige resultat blev, at Riah skulle indskrives i Clara Møllers pigeskole – hvis der da var nogen mulighed for det! Direktør Bech skrev straks til forstanderinden pr. luftpost, og allerede en halv snes dage senere kom der svar: Riah kunne blive indskrevet ... og hun kunne endda komme til at dele værelse med Karina Bech!

Da lille Riah hørte nyheden, viste hun langtfra nogen begejstring. Hun elskede sin far, sit dejlige hjem og alle sine gode veninder, og hun kunne slet ikke tænke sig, at hun nu for et par år skulle sendes langt, langt bort til et koldt og fremmed land, hvor hun slet ikke kendte nogen. Den nat græd hun sig i søvn, og i de følgende dage blev humøret ikke bedre. Åh, hvorfor skulle hun dog sendes så langt bort fra hjemmet? Hvis faderen ikke havde haft så mange penge, ville der slet ikke have været råd til at sende hende til Europa ... og det ville have været meget, meget bedre!

Skønt Riah var dybt fortvivlet, gjorde hun sit bedste for at skjule det for faderen. Hun vidste jo, at han kun havde hendes fremtid i tankerne. Trods sin unge alder vidste hun, at meget havde ændret sig i Afrika gennem de senere år. Nu var det ikke mere en »mørk« verdensdel, hvor hele udviklingen stod i stampe, og hvor det kun var de hvide indbyggere, der betød noget og fik en omhyggelig opdragelse. Nu fik de unge indfødte det også, når der var mulighed, så de kunne være med i konkurrencen på lige fod. Når hun selv havde gennemgået de to års uddannelse i Danmark, skulle hun fortsætte på universitetet i Achimota, der heldigvis lå lige i nærheden af hjemmet, og hvor flere af hendes veninder også skulle gå. Det var da en lille trøst i sorgen, at faderen ikke ville lade hende studere færdig ved et europæisk universitet!

Hun prøvede på at overbevise sig selv om, at de to år i Danmark nok skulle gå hurtigt ... men, nej ... det var slet ikke let!

Og hendes nye skolekammerater?

Hvordan ville de være? Her i Accra havde man jo ofte oplevet, at de hvide mennesker så ned på dem, der havde en anden hudfarve ... men det blev vist mere og mere sjældent ... og faderen havde da sagt, at man i Danmark aldrig gjorde forskel på racer og religion, alle fik samme behandling! Efterhånden var det vist kun ovre i U.S.A., at man stadig havde de uhyggelige racestridigheder, hvor negerbørnene ikke måtte gå i den samme skole eller køre i den samme sporvogn som de hvide børn!

Om eftermiddagen kom Andreas Bech ud til villaen, og trods sin triste sindsstemning var Riah naturligvis interesseret i at vide lidt om, hvorledes der var i Danmark og da navnlig på pigeskolen. Direktør Bech gav forskellige oplysninger og sluttede:

– Der er slet ikke tvivl om, at du vil synes godt om skolen, Riah. Du får nogle flinke lærere og mange gode kammerater, og det er da helt morsomt, at du kommer til at dele værelse med min datter. Hun er en ualmindelig sød pige ... æh ... lidt forkælet måske ... men du vil sikkert synes om hende. Hun holder meget af naturen ... af dyr og blomster ...og hun har mange gode veninder ...

– Hende vil jeg sikkert kunne lide, nikkede den lille fyrstedatter, mens et par blanke tårer trillede ned over hendes bronzegyldne kinder. – Jeg holder selv så meget af dyr og af naturen, men det hele er naturligvis anderledes i Danmark. Er der meget koldt?

– Nåh, du kommer såmænd ikke til at fryse, smilede Bech. – Naturligvis er der koldere end her i Ghana, men så klæder man sig bare på efter det ...

Han klappede hende opmuntrende på håret, for han havde set to blanke tårer på hendes kinder. Det måtte også være svært for en lille pige at skulle være borte fra sit kærlige hjem i to lange år, ude blandt andre piger af en helt anden race og en helt anden livsindstilling ... men forhåbentlig ville alt forløbe godt for den henrivende, lille Riah! Hun lod til at være en pige med ben i næsen, og når hun først var faldet til under de nye omgivelser, skulle det nok gå fint alt sammen! Børn havde jo altid en glimrende tilpasningsevne !

En uge senere skulle Riah rejse, og naturligvis var faderen så moderne, at han bestilte flybillet lige til København. På den måde ville datteren ganske vist ikke komme ud for de store oplevelser, men hun ville da undgå den ulidelig lange sø- og togrejse. Efter bestemmelsen skulle guvernanten Miss Grearson følge hende lige til skolen i København ...

Dagene fløj kun alt for hurtigt for Riah, og med sorg i sindet var hun begyndt at tælle timerne til afrejsen. Faderen kunne til sidst ikke undgå at opdage hendes sindsstemning, og han trøstede hende efter bedste evne:

– Det er jo kun for dit eget bedste, min kære lille pige. Det er ikke nok, at vores land er blevet frit, indbyggerne skal også være det i forhold til de hvide mennesker, og det resultat opnår man kun gennem den bedst mulige opdragelse. Vi skal stå på linje med den hvide race, der engang herskede over os, fordi vi har de samme kundskaber og den samme gode uddannelse. Du kommer mellem flinke kammerater, så de to år skal nok gå for dig, og jeg lover dig, at jeg nok skal besøge dig hvert halve år ...

– Åh, tak, far! udbrød hun impulsivt og slog armene om hans hals. – Kan du virkelig få tid til sådan en lang rejse?

Han smilede lidt:

– Når det kun drejer sig om tiden, er der ikke noget, der hedder en lang rejse i vore dage. Flyvemaskinen er en dejlig opfindelse.

Det bedrede ikke så lidt på Riahs humør, at faderen ville besøge hende et par gange om året ... så havde hun i hvert fald det at se hen til ... og når hun først kom på universitetet i Achimota, ville hun jo kunne være sammen med sin far hver eneste dag!

To dage før afrejsen fik Riah lov til at invitere alle sine veninder hjem, og det blev en ganske dejlig fest. Den blev holdt i haven, hvor de tusinder af eksotiske blomster duftede og lyste med en helt overdådig farvepragt, mens sangcikaderne frembragte deres kraftige skrattende lyd. I skyggen af nogle store træer var der opstillet borde med alle slags lækkerier og forfriskninger, og pigerne tog godt til sig af de rare sager.

Blandt Riahs veninder var både den sorte, den gyldenbrune og den hvide hudfarve repræsenteret, og de mange piger kom glimrende ud af det med hinanden. For Riah var alle mennesker ens, alle sammen lige gode – og så var det lige meget, om de mødte i elegant selskabskjole eller i en slidt, forvasket og billig bomuldskjole! Ingen fik lov til at dominere på de andres bekostning. Datteren af en højtstående, engelsk embedsmand havde engang prøvet på det, men det blev også den eneste gang! Pigen blev aldrig inviteret mere, og det var hun egentlig ked af, for den lille prinsesses pigeselskaber var altid så morsomme og interessante.

Riahs bedste veninde hed Gurah, en lille, knaldsort negerpige med spillende øjne, hvide tænder og en glimrende hjerne. Faderen arbejdede i guldminerne og havde ikke råd til at give sin datter nogen dyr opdragelse, men det spørgsmål havde Riah ordnet med største lethed. Hun var bare gået til sin far, der havde lovet at betale Gurahs hele uddannelse, når hun om nogle år kunne komme på universitetet. De to hjerteveninder var blevet lykkelige ved det smukke tilbud, men til gengæld var de nu lige så ulykkelige over at skulle skilles. For dem var to år en meget, meget lang tid!

De sad og talte alvorligt sammen, mens den muntre larm lød omkring dem. Gurah sagde med lidt usikker stemme:

– Åh, jeg er så ked af, at du skal rejse, Riah ... men ... du skriver da til mig en gang imellem, ikke?

– Jeg skriver hver eneste uge!

Den lille negerpige viste sine blændende tænder:

– Lov nu ikke for meget, Riah. Når man kommer i andre omgivelser og får nye veninder, er det ikke altid så let at holde sine løfter, men jeg vil da også være glad, hvis du bare skriver én gang om måneden. Jeg skal også nok skrive til dig, men her fra Accra er der jo desværre ikke så meget at fortælle om ...

Hun sluttede alvorligt:

– Selv om du slet ikke er rejst endnu, Riah, så glæder jeg mig allerede, til vi ses igen. Nu må du ikke blive i Danmark og forlove dig med en hvid prins.

Riah lo:

– Dem er der vist ikke så mange af, Gurah ... og som regel foretrækker de vist en med samme hudfarve!

Det kunne Gurah slet ikke forstå. Hvis hun var prins, ville hun da foretrække Riah, der var den sødeste og kønneste pige i hele Ghana!

2. kapitel
EN SPÆNDENDE NYHED

Efter skoletid, og når vejret ellers tillod det, var svømmebassinet altid pigernes foretrukne tumleplads, ja, de betragtede det simpelt hen som den bedste indretning på hele Clara Møllers yderst velindrettede pigeskole. Her omkring bassinet var der liv og lystighed. Nede i det krystalklare vand dystede pigerne af hjertens lyst i både crawl, bryst- og rygsvømning, og oppe fra vippen foretog de dygtigste elegante udspring. Bagefter hvilede man ud langs bassinkanterne og glædede sig over, at de andre stadig brugte musklerne. Latter og muntre tilråb lød overalt, og gymnastiklærerinden Eva Møller kunne til tider have lidt svært ved at holde styr på de kåde piger, når hun skulle give svømmeundervisning.

Puk sad og nød livet ved bassinkanten sammen med Karen, Skip og Spjæt, da Karina kom springende oppe fra hovedbygningen. Hun havde et brev i hånden og råbte allerede på afstand en masse, som de andre slet ikke kunne forstå. Skip rystede på hovedet og sagde tørt:

– Så, nu er hun blevet tosset igen!

Karina var helt stakåndet, da hun nåede frem til veninderne, men de forstod dog foreløbig så meget, at hun havde fået brev fra faderen i Ghana, og at der ville komme en negerprinsesse for at bo sammen med hende i »Fruesko«.

– Ih, det lyder vel nok brand-spændende! udbrød Skip begejstret. – Er det en helt vaskeægte prinsesse?

Karina trak lidt på det:

– Jah, ellers ville far naturligvis ikke skrive det ... men det betyder vist ikke så forfærdelig meget, for Alma siger, at der i de små afrikanske stater altid findes masser af mennesker med fyrsteblod i årerne ...

– Hvad nu med Alma? spurgte Puk. – Skal hun nu flyttes fra »Fruesko«?

– Det tænker jeg ...

Karina så egentlig ikke særlig begejstret ud ved denne tanke. Hidtil havde hun delt værelse med Alma Nielsen, en yderst beskeden og noget forlæst pige, som man aldrig kunne komme op at nappes med. Når det drejede sig om lektielæsning, var Alma til stor gavn, for hendes viden var meget stor, hvorfor hun da også blev kaldt »Skolens leksikon«. Hun var en mild sjæl med kønne blå øjne bag brilleglassene, og skønt hun var meget glad for at dele værelse med Karina, havde hun ikke med et ord beklaget sig over den flytning, der nu skulle finde sted.

Puk undrede sig lidt over flytningen. Frøken Møller var ellers ikke den, der foretog ændringer, uden at det var absolut påkrævet ... men ... måske var det påkrævet i dette tilfælde ! Heldigvis var det meget ualmindeligt at gøre raceforskel her i Danmark, men blandt et halvt hundrede piger kunne der jo godt findes et par enkelte, som var lidt for rapmundede, og så var det rart, at Karina og den lille ne- gerprinsesse boede sammen, når deres fædre gjorde store forretninger sammen nede i Ghana!

Karina sagde lidt bittert:

– Det kan jo være meget interessant at dele værelse med en prinsesse, men måske er hun så sort, at jeg slet ikke kan se hende om natten ...

– Det har du jo heller ikke brug for, sagde Puk tørt og gjorde en grimasse, for hun brød sig ikke om den slags »vittigheder«.

– Pas hellere lidt på dig selv, Karina, sagde Skip drillende. – Hvis du får én fregne til, så ...

– ... ja, så er jeg mulat! fortsatte Karina rapt.

Hun havde gennem årene vænnet sig til den forslidte vitvighed, og den generede hende ikke det ringeste. Hun hørte endda ofte, at det kobberrøde hår og de mange fregner klædte hende ganske »fortryllende« og gav hende et »pikant« udseende. Heller ikke dette interesserede hende. Hun var i det hele taget ret ligeglad med sit udseende – til tider ligefrem sjusket – og på det punkt var hun den sirlige Almas totale modsætning. Måske var det netop derfor, at de var kommet så godt ud af det sammen.

Samtalen mellem de fire piger gik livligt, da Grethe Heiberg blandede sig i den med gnaven stemme:

– Nu skal det jo nok være mig, der får stoppet Alma ind i »Liljekonvallen«. Jeg er den eneste i »mellemste«, der bor alene i øjeblikket. Det bliver ikke hyggeligt.

– Hvorfor dog ikke? spurgte Karen. – Alma er noget af det sødeste og mest skikkelige, man kan tænke sig ...

– Hun er skrup-kedelig!

– Det kan du jo være ligeglad med, Grethe, skolen skal jo ikke være en forlystelsespark. Alma passer sine lektier og generer ikke en sjæl ...

– Åh, hold op med den prædiken! afbrød Grethe arrigt. – Det er lige skrapt nok, at der skal laves så meget om for at skaffe plads til en negerpige! Hvis det så endda havde været en hvid ...

– Dumme vrøvlehoved! sagde Puk.

– Hva’?

– Jeg siger, at du er et dumt vrøvlehoved! Om vores nye kammerat er hvid eller sort i huden, kan være så revnende ligegyldigt ... her på skolen er vi alle sammen ens ... så du skal vist ikke lade forstanderinden høre dine fjogede meninger ...

– Hørt! lød det fra Skip, Karen og Spjæt.

Karina ville ikke rigtig tage standpunkt, og Grethe blev siddende med mørk, sammenbidt mine. Puk ofrede hende ikke et blik mere. Hun havde aldrig kunnet lide det overlegne, indbildske pigebarn, som var en rigtig dårlig kammerat. Uheldigvis havde hun en vis indflydelse på nogle af pigerne i »mellemste«, fordi hun altid var så flot med sine gaver og sine invitationer. Det var den eneste måde, hun kunne skaffe sig »veninder« på. Hendes rige far gav hende alle de lommepenge, hun bad om, og Puk måtte på ny tænke på, at den ellers så kloge og dygtige forstanderinde begik en stor fejl. Hvor helt anderledes havde det ikke været på Egeborg Kostskole ! Her havde rektor Frank kun tilladt, at alle elever fik den samme beskedne sum til lommepenge ... ingen skulle på det punkt føle sig hævet over de andre ... men den slags gav frøken Møller slet ikke regler for, og det var meget forkert! Mange af eleverne havde velhavende forældre og svømmede ligefrem i lommepenge ... og det var hverken sundt for dem selv eller for de mange »veninder«, der flokkedes omkring dem! Mærkeligt, at forstanderinden havde den indstilling, når hun på så mange andre punkter var uhyre fornuftig og ikke ville gøre forskel! Hun gik f. eks. aldrig med til, at en elev fik eneværelse ... og så var det ganske ligegyldigt, hvad elevens forældre ville betale for det!

– Mon vi skal sige »Deres kongelige Højhed« til niggerpigen? spurgte Grethe med et ondskabsfuldt smil.

– Kun, hvis du føler trang til det, sagde Puk tørt. – I øvrigt kan jeg fortælle dig, at det ikke hedder nigger, men neger! Den første betegnelse bruges kun af amerikansk pøbel, som du vel ikke vil stå på linje med!

Grethe sad lidt og surmulede, men så rejste hun sig og slentrede bort med knejsende nakke. De andre kikkede lidt betænkeligt efter hende. Hvis de ellers kendte hende ret, skulle hun jo nok sørge for, at der blev ballade!

En halv snes dage senere fik samtlige piger i frøken Møllers skole sig en solid overraskelse – og den hed: Riah fra Ghana!

De havde alle sammen forestillet sig, at deres nye kammerat var en lille, gnistrende sort størrelse, måske endda med ring i næsen og tilbøjelighed til at klatre rundt i træerne som en abe – og hvad oplevede de så? Den lille Ghanaprinsesse var simpelt hen en skønhedsåbenbaring: sort, bølget hår, livlige mørke øjne, en yndig skikkelse og en bronzegylden hud, som tusindvis af piger ved de danske badestrande ville misunde hende!

Og så kunne hun minsandten tale dansk!

Karina gav alle oplysninger, da hun samledes med Puk og Spjæt i »Roserne«. Naturligvis kom Karen og Skip også for at være med til mødet, og de lyttede alle sammen interesseret til Karinas beretning:

– Ja, I har jo set hende, så vi kan vist godt blive enige om, at hun er ganske bedårende, men hun har minsandten også et sødt væsen, meget beskeden og nærmest lidt genert ... men jeg kunne nu godt lide at vide, hvem der har været hendes dansk-lærer ...

Hun tilføjede leende:

– Riah taler såmænd ganske godt dansk ... lidt gebrokkent naturligvis ... men en gang imellem kan hun komme med nogle slang-udtryk, så selv du, Spjæt, ikke kan være med i vognen ...

– Så må de være skrappe! mente Spjæt muntert.

Karina nikkede:

– Riah fortæller, at det er hendes far, der har lært hende dansk, men de har også haft en indfødt københavnerpige i huset et års tid ... og så behøver man vist ikke at gætte mere! Der er ingen tvivl om, Spjæt, at du kan få stor fornøjelse af at tale dansk med Riah.

De andre lo, for de vidste jo godt, hvad Karina hentydede til. Rita Holst – eller Spjæt – var ud af en absolut kultiveret familie, men alligevel brugte hun til tider københavnerslang, der forfærdede hendes omgivelser, først og fremmest moderen. Det var noget, hun havde tillagt sig gennem de sidste år, og det skulle vist gælde for at være »moderne«. Kønt var det langtfra, men Spjæt kunne slet ikke vænne sig af med det, skønt hun var omgivet af så mange piger, der talte det smukkeste høj-dansk. Flere gange var dansk-lærerinden frøken Flemmer på nippet til at fortvivle, når Spjæt rigtig »rullede sig ud«, og det nyttede ikke det fjerneste, når hun jamrede:

– Rita, Rita, du arbejder målbevidst på at ødelægge det danske sprog!

Spjæt gjorde sig ingen bekymringer i den anledning.

Karina forklarede videre:

– Jeg skal også love for, at Riah har sin garderobe i orden .