Andreas Rasmussen

Cæsar Borgias ring

Lindhardt og Ringhof

Cæsar Borgias ring

Copyright © 1944, 2017 Andreas Rasmussen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711629529

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

Et Møde ved Midnat.

I Begyndelsen af det 16de Aarhundrede herskede der stor Forvirring og meget opløste Tilstande i den ærværdige gamle Stad Rom. Gennem adskillige Aarhundreder havde den mørke Middelalder med sin Overtro og Uvidenhed hvilet over hele Europa. Men som en lysende Stjerne i dette Mørke skinnede den hellige Stad til Opmuntring og Trøst for Folk i alle Lande.

I Rom sad selve Sankt Peters Efterfølger paa Tronen, og til Paven satte man sin Lid. Thi han havde jo Himmerigets Nøgler i sin Haand og kunde løse og binde og aabne og lukke, som han fandt for godt.

Rom, den evige Stad! stod for alle Middelalderens naive Sjæle som hele Verdens Midtpunkt, derfor var det gamle Ord om, at alle Veje fører til Rom heller ikke saa helt galt.

Men saa hændte der mærkelige Begivenheder i Løbet af det femtende Aarhundrede. Det var akkurat, som om en usynlig Kæmpehaand fejede Mørket bort, der havde hvilet over alle Europas Lande. Først og fremmest skete der en voldsom Katastrofe. Det ældgamle østromerske Riges straalende Hovedstad, Konstantinopel, blev erobret af Tyrkerne. Utallige græske Lærde, som kom i Landflygtighed, søgte Tilflugt i Europas kristne Stater — ikke mindst i Italien, og de bragte Bøger og Skrifter og Lærdom med, som vel havde været kendt i Oldtiden; men som under den store Folkevandring var gaaet i Glemmebogen i selve Europa.

Samtidig havde man faaet Kendskab til Bogtrykkerkunsten, saadan at Bøgerne kunde spredes rundt i store Mængder. Tidligere var Bøgerne jo haandskrevne med stor Møje og var umaadelige sjældne og kostbare.

Nye store Tanker blomstrede frem, og der opstod en voldsom Begejstring for den glemte Oldtids Kultur, som nu atter blev draget frem.

Man opdagede, at Jorden ikke var flad som en Pandekage med et lavt Tag, der laa tungt over det hele. Nej, den var rund, og Himlen hævede sig højt over den til alle Sider.

I Slutningen af Aarhundredet sejlede Columbus ud og fandt den nye Verden. Mange af disse Tanker, opdagede man, havde allerede levet i den klassiske Oldtid, nu fik de nyt Liv. Man gravede Oldtidens Kunst frem fra Jordens Skød, og den inspirerede store Kunstnere til nye uforgængelige Skønheder. Det er intet Under, at man kaldte hin Tid for Renæssancen — Genfødelsen.

Lænker brast og Skranker faldt. Ubændige og unge stormede hin Tids Mennesker bestyrtede frem. Det var i Italiens skønne og varme Egne, Renæssancen blomstrede.

Men den havde som alle nye, unge og stærke Tider ogsaa sine Skyggesider. Man slog sig løs og levede voldsomt og stærkt. End ikke i Rom, den hellige Stad, forstod man at sætte Grænser for Livsmodet. Store Tanker skabtes og skulde udføres, og man tog det ikke saa nøje med Midlerne dertil. Dog maa man ikke dømme hine Dages stærke Mennesker efter Nutidens Love.

Fra alle Lande søgte man til Italien, hvorfra den nye Tids Strømninger vældede ud. Det var ikke alene fromme Pilgrimme, som drog af Sted. Mennesker med Udlysten og Eventyret i sig drog dertil.

Rom, som gennem Aarhundreder havde behersket hele Europa med Aandens Magt, var, som saa meget andet, udartet; pragtelskende, livslystne Mænd sad i Pavestolen, og de var ikke alle lige gode.

I Slutningen af det femtende Aarhundrede og nogle faa Aar ind i det sekstende regerede Pave Alexander den VI af den spanske Borgia Slægt. Han tænkte først og fremmest paa at gøre sin egen Familie rig og stor. Hans Søn, Cæsar Borgia, en lige saa smuk som tapper og modig Mand, blev gjort til Hertug, og det gjaldt derfor om at skaffe ham et godt Hertugdømme. Paven og hans Søn tog det ikke saa nøje med Midlerne hertil. Ved Magt eller ved List bemægtigede man sig efterhaanden det meste af Landet omkring Rom, Romagnaen, som det kaldtes.

Men da Pave Alexander pludselig døde, og der nogen Tid efter kom en anden Mand paa Pavestolen, nemlig den myndige Julius den II, mistede Cæsar Borgia det Land, som han havde samlet med saa megen Møje, og han maatte gaa i Landflygtighed og fandt sin Død i et fremmed Land.

Andre Magter vilde gerne have Dele af Romagnaen, især det mægtige Venedig var straks paa Færde. Men Julius den II forstod, at for paany at gøre Pavemagten stor, som den havde været i gamle Dage, var det nødvendigt, at Pavestolen havde sin egen Stat omkring Rom, og han satte derfor alt ind paa at erobre de Lande som Cæsar Borgia havde haft.

I disse Kampe deltog mange tapre fremmede, baade Svende og Riddere, som var draget til den hellige Stad enten som Pilgrimme, eller fordi de havde hørt saa meget om al den Pragt, som fandtes dèr.

Blandt alle disse var der ogsaa en ung dansk Adelsmand, Søren Urne, eller Signore Severino, som Italienerne kaldte ham. I nogen Tid havde han allerede opholdt sig i Italien og gjort Krigstjeneste hos forskellige Magter. Han havde erhvervet sig baade Rigdom og Anerkendelse som en ædel og tapper Mand, man kunde stole paa.

Han havde besluttet en lille Stund at leve i den hellige Stad, og her kom han ud for et spændenden Eventyr.

En Aften, da han sad i Haven bag sit Logi og gjorde sig tilgode med et Aftensmaaltid, kom en lille, firskaaren Mand hen til ham. Han var iført mørk Kappe og havde en bredskygget, sort Filthat paa Hovedet. Hans Ansigt var prydet med et stort, sort Fuldskæg og en lang, kroget Næse og to mørke, tætsiddende Øjne.

Severino syntes ikke om ham. Men Manden bukkede meget dybt for ham og spurgte i smigrende Udtryk, om han var den berømte ædle og tapre Signore Severino.

Severinos kække Ansigt oplystes af et lille Smil, og der kom et muntert Glimt i hans blaa Øjne. Saa rejste han sig og saa ned paa den lille sortsmudskede Italiener.

Den lille Mand forklarede, at han hed Scoroncolo, og at han var sendt fra en meget mægtig og fornem Herre, som havde hørt om den tapre Signores Bedrifter og vidste, at han var en Mand, han kunde stole paa. Han vilde bede den tapre Signore om hans Hjælp til et lige saa vigtigt som farefuldt Hverv, som naturligvis vilde blive betalt meget højt.

Severino spurgte, hvad det drejede sig om; men det kunde Scoroncolo ikke sige ham, for han vidste det ikke. Men han bad den unge, danske Adelsmand om at møde ham samme Aften efter Mørkets Frembrud ved den ældgamle Vej, Via Appia lige uden for San Sebastianporten, der vilde han faa nærmere Besked.

Severinos Nysgerrighed var straks vakt, og han besluttede at komme. Inden han drog ud, var han saa forsigtig at tage et Panser paa under sin Kofte. Han vidste jo, at det vrimlede med betalte Snigmordere i Rom, og skønt han ikke selv var sig bevidst, at han havde nogen Fjende, saa kunde man dog aldrig føle sig sikker.

Scoroncolo ventede ham, som han havde lovet, og saa førte han ham videre ud ad Vejen og drejede omsider af mod nogle Ruiner. »Her er det, ædle Herre,« sagde han, idet han tog en lille, tændt Lygte frem, som han havde baaret skjult under sin Kappe.

Severino svøbte sin Kappe om sig og saa sig hurtigt om, idet han lagde Haanden paa sit Sværdfæste. Vilde man lokke ham i Baghold, saa skulde han nok forstaa at bide fra sig.

»Da jeg ved, I er en modig Mand, Signore,« sagde den lille Italiener, saa tænker jeg ikke, at I er bange for at stige ned i Dybet, hvor Mørke og Tavshed har Magten, og hvor længst henfarne Aander lurer paa os Dødelige.«

»Vær du kun rolig, min Ven,« svarede Severino, »jeg frygter ikke noget.«

Den lille Mand traadte hen til en forfalden Ruin, som var helt overgroet med Vinranker. Han drog nogle til Side, og Lygtens Skær faldt paa en smal Revne, som lige tillod en velvoksen Mand at knibe sig igennem.

»Jeg tager mig den Frihed at gaa foran,« sagde Scoroncolo sagte, »saa skal I bare følge efter Lyset. Men pas paa, at I ikke forvilder eder ind til Siderne i Mørket, thi da er I redningsløst fortabt.«

»Jeg skal nok følge med,« lovede Severino, hvis Interesse blev større ved denne romantiske Begyndelse paa det sælsomme Eventyr. Han kunde ikke tænke sig, hvad det var, man vilde have ham til.

Og han kunde heller ikke begribe, hvorfor det hele skulde være saa hemmelighedsfuldt. Men det tydede paa, at det virkelig maatte være noget meget vigtigt som ikke alle og enhver maatte faa Kundskab om.

Der spandtes jo saa mange Intriger i Rom i disse Tider, hvor saa meget stod paa Spil, og hvor enhver søgte at fiske i rørt Vande.

Severino elskede Spænding og Eventyr, det var det, der havde drevet han hjemme fra Borgen i det fjerne Norden.

Var det noget med Kamp og den Slags, ja, saa vilde han med Glæde være med. Var det et eller andet forborgent og uædelt, ja, saa havde han jo ikke paa Forhaandbundet sig til at træffe nogen endelig Aftale.

Han havde en svag Fornemmelse af, at det maaske ikke var noget, der helt taalte Dagens Lys, siden den Mand, som sendte Bud efter ham, benyttede sig af en saa skummel Person som Scoroncolo.

Den lille Italiener var ikke af den Slags, som Severino vilde finde paa at skænke sin Tiltro. Han besluttede derfor at være ordentlig paa sin Post og ikke lade sig overrumple.

Bange var han i hvert Fald ikke. Og hvorfor skulde det absolut være Slyngler, der stod bag ved. Selv om der var mange samvittighedsløse Folk i Rom, saa gaves der dog ogsaa mange hæderlige Mennesker. Severino havde selv truffet adskillige af den Slags.

I hvert Fald var der Eventyr i Udsigt, og han var allerede saa lumskt begyndt at kede sig ved at gaa ledig omkring. Saa i Grunden kom Oplevelsen ham rigtig godt tilpas.

Andet kapitel

I Katakomberne.

Signore Severino fulgte bag efter sin Fører gennem en lang, smal Gang, som snart gik mellem forfaldne overbevoksede Mure, snart gennem en fuldkommen mørk Bygning, hvor Taget fra ældgamle Tider endnu laa paa sin Plads.

Saa havnede man omsider ved en lav Mur paa hvis Midte var en smal Dør, som blev aabnet med en Nøgle. Skønt Laasen syntes gammel og rusten, lod den sig dog aabne med det samme, og Hængslerne gav ikke en Lyd fra sig, da den svære Dør gled op.

Man kom nu ind paa en lille, firkantet Gaardsplads, som paa de tre Sider var omgivet af sammenstyrtede Ruiner. Den fjerde indtoges af Muren med Døren, man lige var kommet igennem. Overfor denne førte en mørk Aabning videre til et nyt Rum, og her — halvt skjult bag nogle sammenstyrtede Søjler — var der en Aabning ind til en meget stejl, raat tilhugget Trappe, som førte ned i Dybet.

Manden med Lygten gik stadig foran, og Severino talte et halvt Hundrede Trin, inden Trappen standsede. En kølig, indelukket Gravlugt slog de to Mænd i Møde.

»Vi er nede i Dybet, hvor en Gang hellige Mænd og Martyrer blev begravede,« sagde Italieneren og slog fromt Kors for sig. »Men Røvere har forlængst plyndret Gravene. Man siger, at de Dødes Sjæle flagrer hvileløst om hernede for at tage Hævn.«

Severino saa i det samme nogle mørke Skygger, der lignede kæmpemæssige kappeklædte Skikkelser, som svævede lydløst forbi. Men han frygtede intet. Han forstod, at det var store Flagermus, som fløj forbi den tændte Lygte og kastede Skyggerne op paa den lyse Tufstensvæg.

Saa vandrede de videre gennem lange Gange med Gallerier til begge Sider. Her havde i gamle Dage været Grave som Nicher, der var huggede ind i Sidevæggene. Gravene var lukkede ved Stenplader, som var murede for. Men Gravrøvere havde brudt Stenene ned for at søge efter Skatte og kastet de hensmuldrende Ben ud.

Ingen havde senere tænkt paa at bringe noget paa Plads. I denne Del af de mange, hemmelighedsfulde Katakomber i Dybet omkring det gamle Rom, kendte man ingen navngivne Helgengrave, saa ingen havde haft Interesse af at komme her, undtagen de Røvere, ,som havde plyndret Gravene.

Hvert Øjeblik kom man forbi mørke Sidegange. Som en Labyrint forgrener Roms Katakomber sig under Jorden. Tilsammen findes der over hundrede Mil af disse underjordiske Gange, der hist og her udvider sig til Rotunder, hvor Kalkmalerier og Resterne af et plumpt tilhugget Alter fortæller, at her holdtes Gudstjeneste i gamle Dage.

»Ingen kender alle disse hemmelige Gange og Huler til Bunds,« sagde den lille Italiener. »Den, der vover sig alene her ind og farer vild, kommer aldrig ud igen. Gespendsterne lokker ham længere og længere ind, hvor ingen kan hjælpe ham.«

»Jeg har hørt noget lignende før. Men det er vel næppe derfor, at du fører mig ind i disse Gange, hvor Rædslen og Tavsheden har Bolig,« sagde Severino.

Det var ikke undgaaet hans Opmærksomhed, at hans Fører hvert Øjeblik standsede lidt eller gik langsommere og hævede Lygten, og saa kunde han se nogle sorte Kors, der var tegnede paa Klippevæggen. Havde man bare en Lygte, og kendte man denne Hemmelighed, kunde man finde baade ud og ind.

Han havde lagt Mærke til, at der var tyve Skridt mellem hvert Kors. Men han forstod, at hvis Føreren pludselig smuttede ind i en Sidegang og forsvandt med Lyset, saa var han virkelig fortabt.

Da han ikke, saa vidt han kunde tænke sig det, havde skabt sig nogen Fjende, var der vel heller ingen Grund til at frygte noget.

Mange Penge havde han ikke hos sig. Han havde en skøn Guldkæde om Halsen og en smuk Seglring, ellers havde han ingen særlige Kostbarheder, udover en lang Dolk med guldindlagt Skæft og saa sit gode Sværd.

Da han ikke som de fleste andre i Rom, paa den ene eller den anden Maade var indviklet i Sammensværgelser eller Intriger, var der vel heller ingen, som af den Grund kunde ønske at komme ham til Livs.

Alligevel havde han levet længe nok i den evige Stads Asmosfære til altid at være forberedt paa en ubehagelig Overraskelse. Derfor sørgede han for hele Tiden at holde sig lige i Hælene paa sin Fører.

Omsider naaede man frem til en Rotunde, som var oplyst af et Par Fakler, anbragte i Ringe i Væggen. Severino havde længe skimtet det svage Skær, som lidt efter lidt blev stærkere.

Han saa to Skikkelse i Panser og Plade, som med dragne Sværd stod Vagt ved en smal Aabning, hvorigennem der trængte et mere roligt Lysskær end det fra Faklerne.

Den lille Mand med Lygten gik tæt hen til de to Vagter og mumlede et eller andet Pasord. Saa traadte de til Side, og Manden gav Severino et Vink om at følge sig videre.

Man kom nu ind i et firkantet Rum, hvor der i den ene Ende stod en firkantet Stenblok; øjensynlig var det et gammelt Kapel, hvor Stenblokken en Gang havde været Alter. Nu tjente det som Siddeplads for en høj, meget bredskuldret Mand i en løstsiddende, sort Vams, der var aaben oppe i Halsen, saa man kunde se, at han havde en Panserskjorte underneden.

Saadan et Panser gik de fleste fornemme Romere med i hine Tider, da der overalt lurede Snigmordere.

Manden havde sorte Hoser og Sko med brede Snuder, broderede med smaa Perler. I Bæltet sad en lang Daggert, og ved Siden af ham, lænet op mod Stenblokken, stod et langt Slagsværd.

Han havde et stærkt markeret, groftskaaret Ansigt med sorte, buskede Øjenbryn og et meget stort, sort og tæt Overskæg. Hans mørke Øjne fæstnede sig paa Severino, og saa smilte han og viste to Rader stærke, hvide Tænder. Der var noget ved ham, som mindede om en glubsk og ubarmhjertig Ulv.

Paa Gulvet foran ham stod en meget stor Lygte med klare Glas og med en tyk Kærte, som oplyste Alteret og Væggen bag ved, saa Severino kunde skelne de afblegede Kalkmalerier.

Han kendte godt den høje, krigerisk udseende Mand. Det var en af Roms mægtige Baroner, Gulliano Marrani, som altid, var indviklet i Intriger, og om hvem man sagde, at han ikke følte sig tilfreds, medmindre han kunde holde mindst to Modstandere ad Gangen for Nar.

Hans berømte Palads var bygget som en Fæstning, og han holdt altid en stærk Livvagt og havde Roms farligste Banditter i sit Sold. Det hed sig, at han for Tiden stod sig særlig godt med selve Paven.

»Jeg har ladet eder kalde, Signore Severino,« sagde han med sin dybe Basstemme, »fordi jeg ved, at I er en tapper Mand, man kan stole paa. Jeg hader al Falskhed og Lumskhed. Jeg har Brug for en Mand af eders Slags til et meget vigtigt og farligt Hverv.

Hør godt efter, hvad jeg fortæller eder, og I vil forstaa, hvorfor jeg netop har valgt eder til Hjælper.

I ved vel, at Timandsraadet i Venedig er en Samling snu Skurke, som spinder deres Rænkespil i alle Lande. Overalt har de deres Spioner. De er fejge og usle Karle tilhobe, alle Venetianere, som ikke holder af aaben Kamp med blanke Vaaben. Men de er Mestre i at kæmpe med Guld, derfor kan de købe sig Forrædere overalt.

Den hellige Fader har dog formaaet at ramme dem, som I vel ved. Venedig har tidligere tilrevet sig vigtige Byer og Fæstninger i Romagnaen. Nu, da den tyske Kejser, Frankrigs Konge og Kongen af Spanien har tilsagt hans Hellighed deres Hjælp, tilbyder de at give Byerne tilbage. Men det er kun et falsk Løfte. I samme Øjeblik, den hellige Fader modtager Tilbudet og bryder med sine mægtige Forbundsfæller, ,vil Timandsraadet løbe fra deres Løfte, og til ingen Nytte — eller rettere sagt til stor Ulykke for Italien vil rovgridske, fremmede Krigsfolk oversvømme hele Landet.

Det ligger jo hans Hellighed stærkt paa Hjerte at undgaa al Ufred og Krig. Derfor ønsker han paa en fredelig Maade at vinde Indpas i Romagnolaen, som tilhører den hellige Kirke.

Den hellige Fader ved, at han kan stole paa mig. Og jeg gaar hans Ærinde i en vigtig Sag. Men for at undgaa Venedigs talrige Spioner, har jeg netop i Gaar offentlig udtalt mig imod, at Venedig skulde udlevere sine Byer, og hans Hellighed, som er i Forstaaelse med mig, har erklæret mig for at være hans Fjende.

I Virkeligheden handler jeg i det skjulte for at fremme hans Helligheds Planer.

Jeg har ladet eder kalde paa denne hemmelige Maade ved Midnatstid, for at være sikker paa, at ingen faar det mindste at vide om vort Møde. I er en Fremmed, som har Ry for ikke at indlade eder paa Foretagender, der kan se lyssky ud. Derfor vil I være den sidste, man mistænker for at forlade Rom i hemmelig Mission af en saa vigtig Art.

Og hør da her, ,hvad det drejer sig om. Kan hans Helligheds Tropper finde fast Fodfæste midt mellem de Byer, som Venedig stadig holder besatte, da har han Overmagten og behøver ikke at indrømme noget for at faa sin Ejendom tilbåge, og han behøver ikke at svigte de ædle Fyrster, som saa ugennyttigt har paataget sig Kirkens store Sag.

Den vigtigste af disse Fæstninger, der behersker en af Hovedvejene, er San Castella, som stadig har kunnet holde sig uafhængig. Den ejes af den skønne unge Signora Beatrice Camorale, som hverken har villet indlade sig i Underhandlinger med Venedigs mægtige Republik eller med den hellige Fader.

I sin Tid, da hun næsten var et Barn endnu, bejlede den mægtige Cæsar Borgia til hendes Gunst. Han var lige saa skøn og mandig, som han var falsk. Hun gennemskuede ham. Hun var meget rig, og Grunden til, at han lagde sig for hendes Fødder, var den, at han havde Brug for hendes Rigdomme. Det lykkedes ham paa en underfundig Maade at franarre hende forskellige Kostbarheder, blandt andet en sjælden Ring, som efter et Sagn i hendes Slægt betød Lykke og Ære.

Cæsar Borgia gik selv med denne Ring, som ogsaa bragte ham Magt og Held.

Men da han efter sin Faders Død blev fanget, tog man hans Skatte fra ham. Derved mistede han sin Lykke, og han fandt jo ogsaa sin Død for snart tre Aar siden.

Nu agter den hellige Fader at indlede Underhandlinger med den skønne Borgfrue, som aldrig har kunnet tilgive Cæsar Borgia, at han narrede hende og røvede hendes kostbare Klenodier, som han — med Undtagelse af den kostelige Ring, solgte for at skaffe Penge til sine Lejetropper.

Det indbragte ham 30,000 Dukater, saa I forstaar, det var ikke saa lidt, Cæsar Borgia havde bemægtiget sig. Han beholdt kun Lykkeringen, som siden har været opbevaret i Skatkammeret i Engelsborg her i Rom.

Nu agter hans Hellighed som sagt at drage Signora Beatrice med ind i den mægtige Liga, som er dannet for at stække Venedigs anmassende Magt. Derfor lader han en af sine betroede Kardinaler tilbyde at betale hende de 30,000 Dukater og overgive hende den kostbare Ring. Men Forbundet skal sluttes i dybeste Hemmelighed og bag Ryggen af Venedigs Spioner.

Derfor har jeg fra en bestemt Side faæt overdraget at skaffe et paalideligt Sendebud, der kan overbringe Signoraen det gode Tilbud og overrække hende Ringen som Pant paa, at den hellige Fader mener hende det godt.