James Morris

Jukan, pumaens broder (Jukan nr. 2)

Lindhardt og Ringhof

Jukan, pumaens broder (Jukan nr. 2)

Copyright © 1948, 2017 James Morris og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711631713

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

Et Drama i Urskoven.

»Jukatan,« havde Professor Earl Kingston engang sagt i et at sine berømte Foredrag i »Geografisk Selskab« i London. »Jukatan er lige som en Vulkan i den menneskelige Kulturs og Civilisations Historie. Der findes flere Vulkaner, som forlængst er udslukte, akkurat som de virkelige Vulkaner, og der findes ildsprudende Bjærge, som flammer den Dag i Dag. De er Symbol paa selve det mærkelige og for os Mennesker saa uforklarlige Problem, som vi kalder Livet. En af Betingelserne for Liv er Bevægelse, en anden Varme. Og disse to Faktorer eksisterede allerede i Jordens Oldtid for mere end Tusinde Millioner Aar tilbage. Livet begyndte paa en for os Mennesker uforklarlig Maade, det udviklede sig lidt efter lidt. Det var som en ganske smal Bæk, der strømmede videre, og som gennem ufattelige lange Tidsrum mødte andre Sidestrømme, indtil det som en vældig Flod flyder videre mod — ja mod et ukendt Maal. Maaske er det os Mennesker beskaaret, naar vi engang skrider over Dødens Tærskel, da at fatte, hvad Skaberens Mening er med det hele.

Jukatan, den store Halvø, der fra Sydamerikas nordvestlige Hjørne skyder sig ud imellem den meksikanske Havbugt og det karibiske Hav, var en Gang — maaske mere end mange Tusinde Aar før Colombus kom til Amerika — Arnestedet for en høj Kultur. Saadanne Arnesteder, hvor Kulturens lysende Fakkel tændtes, findes der mange af paa vor Klode. Flere af dem er forlængst slukkede for stedse, andre har kastet Gnister, som fik en ny Kultur til at flamme op. Men lige som Jordens udslukte Vulkaner har sendt deres Askeregn og deres glødende Lavastrømme langt ud til alle Sider, saadan findes der ogsaa forlængst stivnede og størknede Minder om Menneskehedens Civilisation. Paa Halvøen Jukatan levede det gaadefulde og højt civiliserede Mayafolk, som havde Kolonier baade mod Nord og mod Syd, og som maaske ogsaa kendte Vejen over Havet til den gamle Verden. Maaske er Jukatan i Virkeligheden det mystiske Sagnland Atlantis.

Skjult i Sydamerikas ukendte Urskove ligger kæmpemæssige Ruiner af store Byer med herlige Paladser og Templer. I Meksiko blomstrede Mayafolkenes Kultur Aartusinder tilbage. Men disse Mayafolk degenererede, og raa Folkestammer kom ind nordfra og opkastede sig til Landets Herrer og overtog den ældgamle Kultur, medens de oprindelige Herskere forsvandt.

I Sydamerika levede de videre i nye Kolonier, og der findes Rester af dem den Dag i Dag. Maaske var det et hvidt Folk.«

Professor Earl Kingston havde kastet sig over Studiet af dette gaadefulde, forsvundne Folk, og til sidst var hele dette Spørgsmaal blevet en fiks Ide hos ham. Kingston havde faaet Jukatan paa Hjernen, sagde hans Kolleger, og enkelte mente, at han for Alvor var gaaet over Gevind, da han ofrede hele sin Formue paa en Ekspedition til det ukendte og helt uudforskede Land, der hører ind under Brasilien og som et Parallellogram breder sig mellem Eqvador, Venezuela og Columbia.

Han drog af Sted i Aaret 1930, og Verdenspressen skrev lange Artikler om hans æventyrlige Færd. Inden hans Spor tabte sig for stedse i det gaadefulde Land, havde han udtalt, at det var hans faste Overbevisning, at de sidste Rester af det mystiske Mayafolk endnu levede i Skovenes Skjul, og at det maatte være et hvidt Folk, og at man her vilde finde Forklaringen paa de dunkle Sagn saavel om Atlantis som om Æventyrlandet Eldorado.

Nogle Maaneder senere modtog man den sidste Hilsen fra ham, da han ganske alene med nogle faa Urskovsindianere var draget op ad den fuldkommen ukendte Guainia-Flod, en af de store Strømme, der løber ud i Rio Negro omtrent 3 Breddegrader Nord for Ækvator.

Utallige Æventyrere, Videnskabsmænd og Guldsøgere havde gennem fire Aarhundreder ofret Livet i disse uudforskede Egne. Men Professor Kingston havde bedre Betingelser end alle andre for at føre sin Plan igennem.

Han var en Mand i sin bedste Alder, sportstrænet og stærk, og han kendte adskillige Indianerdialekter og havde sat sig grundigt ind i de vilde Urskovsbeboeres Skikke.

Det første Aar blev der nu og da skrevet om hans fantastiske Rejse. Nogle Gange drog andre Forskere ud for at finde ham. Men enten forsvandt de sporløst, eller de vendte hjem med uforrettet Sag. Og til sidst betragtedes det som en sørgelig Kendsgerning, at Professor Earl Kingston var indlemmet i den store Brigade af kække Kulturpionerer, som har sat Livet til, og hans Navn gik lidt efter lidt i Glemmebogen.

Ingen drømte om, hvilket sælsomt Æventyr, han havde mødt, og at han paa en Maade havde naaet sit Maal. Efter at hans indfødte Ledsagere havde forladt ham, skræmmet bort af utallige Farer, som taarnede sig op foran dem, var han efter et halvt Aars Omstrejfen truffet paa en omflakkende Stamme, som til hans Overraskelse talte en Dialekt, der paafaldende lignede det gamle, uddøde Mayasprog. Selv havde han vænnet sig til de vilde Urskovsindianeres farlige og besværlige Levevis.

Den lille Stamme, som kun bestod af en halv Snes Familier, havde langt bedre Vaaben end alle de andre Stammer, som levede spredt i de ufremkommelige Urskove. De havde Vaaben og Redskaber af Metal, og de ejede en forfinet Kunst. Hos dem fandt han Rester af en Kultur, og de fortalte Sagn om store Byer, som deres Forfædre havde bygget. Jukan kaldte de den største af disse Byer, som de kun kendte fantastiske Sagn om.

Det var de sidste Rester af et døende Folk, som førte et kummerfuldt Liv i Urskoven, og kun i Kraft af deres Broncevaaben endnu kunde holde deres utallige Fjender Stangen. Det var høje, slanke Folk, som var meget lysere i Huden end de almindelige Skovindianere, og som havde fintformede Hoveder med høj Pande og energisk Hage.

De mindede ikke saa lidt om en mere udviklet Type af de berømte Cro-Magnon-Mennesker, hvis Skeletter man har fundet i Evropa, og som menes paa en temmelig gaadefuld Maade at være dukkede op for maaske mere end 20.000 Aar siden, da det meste af det nordlige Evropa var dækket af store Ismasser.

Kingston, som længe havde strejfet omkring, havde sparet mest muligt paa sin Ammunition og benyttet en selvlavet Bue med Pile, naar han maatte paa Jagt. Lige som Skovindianerne samlede han ogsaa Frugter og Rødder og fiskede i Floderne. Da han uventet fandt de mærkelige Folks Lejr, var han snart klar over, at de aldrig havde hørt noget om hvide Mennesker. Men alligevel modtog de ham med overdreven Ærefrygt, og hans Ildvaaben imponerede dem umaadeligt. Det varede ikke længe, inden han opdagede, at de betragtede ham som en Slags Guddom. Det var det gamle Sagn om den hvide, skæggede Gud, som i en fjærn Fortid havde grundlagt en høj Civilisation og derpaa var sejlet bort over det store Hav østpaa.

Kingston lod dem blive i Troen, og det lykkedes ham at samle forskellige Oplysninger, især om den forladte Stad, som de kaldte Jukan. Han forstod, at dette Navn maatte være en Forvanskning af Jukatan, og dermed var hans Paastande jo beviste.

Et Stykke Tid strejfede han rundt sammen med den mærkelige Stamme, som ejede en sælsom Blanding af vildt Barbari og en forfinet Kultur. Her fandt han sin Skæbne. Den gamle Høvding havde en eneste Datter, Jutatotl hed hun. Det var en lige saa klog som smuk Pige, og han forstod, hvor fantastisk det end lyder, at hun ejede alle Muligheder for i overraskende kort Tid at kunne tilegne sig hans Kultur. Han fik hende til Kone af Høvdingen, og det var hans Hensigt senere at drage nordpaa i Haab om at finde en mærkelig Ruinby, som Stammen stadig talte om, men af en eller anden Grund frygtede for at komme i Nærheden af. Hvad denne Grund var, kunde han dog ikke faa oplyst.

Det sælsomme Folk dyrkede Pumaen som et Slags helligt Dyr, som man ikke maatte dræbe, og saa æventyrligt det end lyder, syntes denne, Sydamerikas største Rovkat, at nære venskabelige Følelser overfor Stammen. Til Gengæld var der ubarmhjertig Krig paa Kniven med Jaguaren, især den sorte og temmelig sjældne Jaguar, som man kaldte »Den sorte Dræber«, og som regnedes for Urskovens mest snedige og blodtørstige Skabning.

Efter knapt et Aar fødte den skønne Høvdingedatter en lille Søn, hvis Hud var næsten lige saa hvid som Faderens. Han var en ualmindelig smuk og kraftig Dreng, som forenede to gamle Kulturracers bedste Egenskaber saavel i Sind som i Skind.

Kingston døbte ham John efter sin egen afdøde Fader, og han besluttede, at han, naar Drengen var blevet et Par Aar, vilde bryde op og drage tilbage til civiliserede Egne med sin Hustru og sit Barn. Men da viste der sig pludselig Vanskeligheder. Stammens Medicinmand, som lige fra Begyndelsen havde set skævt til den saa uventet opdukkende »Halvgud«, nedlagde Forbud mod, at Jutatotl forlod sin Stamme. Han paaberaabte sig ældgamle, dunkle Vedtægter, som nok tillod en Høvdingedatter at ægte en Fremmed; men det var forbudt, at hun og hendes Mand nogensinde rejste bort. Troldmanden havde stor Magt, og han satte alt ind paa at trumfe sit Forbud igennem. Nu havde han endelig en Lejlighed til at komme sin Modstander til Livs.

Der gik virkelig næsten tre Aar efter John Kingstons Fødsel, før det lykkedes hans Fader og Moder at snige sig bort. Stammens Krigere forfulgte dem. Men Skæbnen hjalp de to, idet en Horde Urskovsindianere, som oven i Købet var arge Kannibaler, overfaldt Krigerne og opholdt dem i en haardnakket Kamp, saa Flygtningene slap bort.

Paa den videre Vandring gennem de ukendte og uigennemtrængelige Urskove levede Kingston fuldstændig som Indianere. Han sparede paa sin Ammunition, idet han kun ejede 20 Patroner til sin Riffel og 10 til sin Revolver. Efter adskillige Ugers langsom Fremtrængen langs en smal Flod gennem en tilsyneladende helt ubeboet Egn, naaede han til et Klippeparti, hvor Floden forvandledes til en Række skummende Malstrømme og Vandfald, som tvang de to Flygtninge og deres Dreng til at gøre store Omveje.

Jutatotl kaldte stadig Drengen for Jukan i Stedet for John, og dette indianske Navn var det første Ord, som Barnet lærte at udtale.

Efter en besværlig Vandring gennem smalle Slugter og Kløfter naaede man ned til en lille, aaben Slette bevokset med højt Krat. Og her mødte Earl Kingston og hans indianske Hustru deres Skæbne. Egnen, som tilsyneladende var ubeboet, husede en vild og grusom Stamme, Chipocacos som ikke taalte fremmede paa deres Gebet. En Nat overfaldt de den lille Lejr.

Earl Kingston forsvarede sig haardnakket, saa længe han endnu havde en Patron. Men da han ikke længere kunde holde de blodtørstige Fjender fra Livet, blev han ramt af en Giftpil. Jutatotl flygtede og skjulte sig i Krattet, og her fandt ogsaa hun sin Død. En sort Panter, selve »Den sorte Dræber«, hendes Stammes Dødsfjende, sprang uventet paa hende fra en Trægren, hvor den havde ligget og luret. Hun forsvarede sig kækt med sin Mands Macheta, den sabellignende Kniv, som benyttes til at hugge Vej med gennem Vildnisset. Men Kampen var for ulige, og Uhyret dræbte og sønderrev hende.

Derpaa greb det Jukan og slæbte ham med ind i Skoven. Efter sin grusomme Sædvane vilde det lege med ham og pine ham, akkurat paa samme Maade, som det plejede at gøre det, naar det havde fanget en stor Abe.

Da var det, at en uventet Hjælper kom til. En kæmpestor Puma havde Færten af den sorte Panter og listede sig nær. Og netop som Rovdyret havde bestemt sig til for Alvor at sætte Kløerne i den værgeløse lille Dreng, som det hidtil kun havde givet bløde Dask med Poterne, for Pumaen lige i Nakken paa sin Arvefjende.

Kampen blev kun kort. Den lille Dreng sad rystende af Skræk og stirrede med opspilede Øjne paa det morderiske Slagsmaal. Men næppe var dette forbi, før Pumaen vendte sig fra sin dræbte Fjende og nærmede sig ham. Drengen følte slet ikke nogen Angst for det store Rovdyr, han forstod, at Pumaen havde hjulpet ham. Nu snusede den til ham og slikkede omhyggeligt nogle Bloddraaber af en Rift, han havde faaet af Jaguarens Kløer, da den legede med ham. Paa den Maade blev Saaret renset, og han reddedes fra en smertefuld Død af Blodforgiftning, som næsten altid især i tropiske Egne bliver Følgen af selv et ubetydeligt Saar fra et Rovdyrs Kløer, som altid er inficeret med Baciller fra dræbt Bytte.

Det var en Hunpuma, som havde frelst ham, og da den havde slikket ham og paany snuset grundigt til ham, medens den udstødte en sagte, venlig Knurren, omtrent som naar en Kat spinder, greb den ham forsigtigt i Nakken og bar ham hurtigt gennem Krattet. Lidt senere klatrede den tilvejrs ad en brat Skraaning og naaede op til en stor Hule hvor den havde sit Hi.

Pumaen havde nylig faaet to Unger. Men den ene var død, og nu antog den Jukan i dens Sted. Til at begynde med hvæsede den lille Puma af ham. Men det varede ikke længe, inden de blev gode Venner. Han diede Pumaen i største Samdrægtighed sammen med Ungen, der var en kvik lille munter Han. Foreløbig blev de begge to oppe i Hulen. Moderen sneg sig hver Nat ud paa Jagt og bragte dem Byttet hjem.

Sassu Aranu, som er Indianernes Navn paa Pumaen, var en meget dygtig Jæger. Snart bragte hun en stor Fugl, snart et Flodsvin, den største af Gnaverslægten. En enkelt Gang kom hun med et Dovendyr, og nu og da lykkedes det hende at komme lynsnart over et af de smaa Vildsvin, som altid færdes i Flokke og holder sammen mod alle Fjender.

Peccary, som det lille Vildsvin hedder, regnes med fuld Ret for at være Urskovens farligste Dyr. Det har knivskarpe Tænder, der som ingenting kan bide selv igennem det sejgeste Læder. Hvis et Menneske eller et firbenet Rovdyr angriber et af de smaa, iltre og krigeriske Dyr, stikker det øjeblikkelig i et skingrende Hyl, som lynsnart kalder alle dets Kammerater til, og saa gaar de i samlet Flok løs paa Fjenden, som i Løbet af kort Tid bliver fuldkommen sønderrevet og ædt.

Søger han Tilflugt i et Træ, belejrer Flokken ham saa længe, indtil han udmattet af Sult maa give op og enten dø langsomt oppe i Træet eller prøve en haabløs, fortvivlet Flugt.

Sassu Aranu plejede at ligge paa Lur skjult af de tætte Slyngplanter paa en Gren over en af disse farlige Smaadyrs Stier, og naar saa en Flok ofte paa et halvthundrede kom forbi i en lang Række, blev den sidste Efternøler pludselig grebet og som Regel dræbt saa hurtigt, at det ikke fik Tid til at skrige. Sassu Aranu greb sit Offer med begge Forpoterne om Nakken og huggede sine lange skarpe Hjørnetænder igennem Hjerneskallen. Skulde det ske, at Svinet alligevel fik udstødt et Skrig, saa var Sassu Aranu i Sikkerhed oppe paa sin Gren, hvorfra hun vidste, at hun kunde slippe videre op i det tætte Bladhang og forsvinde, medens Flokken hylende af Raseri kredsede under det Sted, hvor hun var sprunget op.

Jukan var ingen Kostforagter, han sugede Byttets Blod lige som hans firbenede Plejebroder, og han spiste det raa Kød, som gav ham Kræfter.

Det varede ikke længe, før han helt havde glemt sine rigtige Forældre. Og han glemte rent at tale. Kun det ene Ord Jukan brugte han ved enhver Lejlighed. Stum var han dog langt fra. Den gamle Puma og dens Unge havde deres eget Sprog, som bestod af en overraskende Mængde Lyde lige fra det vilde skingrende Brøl til en sagte kælen Kurren. Og Jukan selv lærte sig ogsaa disse Lyde.

Foreløbig levede han et sorgløst Slaraffenliv. Lige uden for Hulen var der et lille Vandfald med krystalklart Vand, som brusede ned over mosklædte Stene, og her slukkede Familien Tørsten. Det meste af Dagen gik med munter Leg, som udviklede hans Muskler og gjorde ham behændig. Og takket være den kraftige Føde fik han stærke Tænder. Hans Haar begyndte at vokse vildt, og det generede ham, naar han i Leg førte drabelige Kampe med sin Stedbroder. Den lille Puma greb fat i hans Paryk baade med Tænder og Kløer og fik næsten altid Overtaget paa denne Maade.

Til Gengæld tog han Pumaen i Halen, og saa knurrede og hylede de, saa man skulde tro, det gik paa Livet løs! Jukan huskede som sagt ikke sine Forældre, derimod glemte han ikke de uhyggelige bemalede Ansigter hos de vilde Kannibaler, som han havde set, og den sorte Panter huskede han saa klart, at han nu og da knurrede vildt ved Tanken om Uhyret.

Der kom aldrig andre Dyr i Nærheden af Pumaens Hule. Kun en enkelt Gang saa han en stor Rovfugl, der kredsede højt oppe over Klipperne. Men den fløj hurtigt sin Vej.

Andet kapitel

Paa Livet løs!

Det er kun i fantasifulde Romaner, at man for hvert andet Skridt gennem en tropisk Urskov møder vilde Dyr, som lurer overalt og pludselig springer frem og griber sit intetanende Bytte.

I Virkeligheden møder man kun sjældent de store Dyr uden for de Stier, de selv har traadt, og som fører til en Flod eller et Vandhul. Peccary, det lille Vildsvin, holder mest til, hvor der er Lysninger hist og her, og Urskovens Kæmpe, den store Tapir, som kan veje over 500 Kilogram, holder sig skjult i Krattet nær Vandet eller græsser saftige Planter i Sumpene, hvor dens vældige Fødder sætter dybe Spor. Kun naar Tapiren bliver forskrækket, braser den af Sted med voldsom Alarm og udstøder sine mærkelige halvt fløjtende halvt pibende Skrig.

I selve den store Urskov hersker evigt Tusmørke, og her gror kun Bregner og andre Skyggeplanter. En hed, fugtig Luft mættet med Dunster som i et Drivhus virker afmattende paa enhver, som trænger ind i Vildnisset. Selv Canguzu Jaguaren, og de store og smaa Slanger søger op til Tops mere end 30 Meter, hvor Bladhanget yder dem Skjul og tillader dem at snige sig usete ind paa Livet af deres Bytte.

Sejge Lianer og andre Snylteplanter fører som bekvemme Stiger op fra Skovbundens sorte Muld, og ogsaa blandt Planterne gives der en Kvæler, der til at begynde med snor sig op omkring en tyk Træstamme og langsomt og umærkeligt vokser sig stor og sejg, indtil den til Slut kvæler sin Vært i et knugende Favntag.

Heroppe i det tætte Bladhang findes de farvestraalende Orkideer, hvis tynde, hvide Luftrødder hænger ned som Traade. Store brogede Blomster sidder direkte paa Træernes Stammer, og udspreder en bedøvende Duft. Farvestraalende Kæmpesommerfugle flagrer rundt som levende Blomster, og Papegøjer og Tukaner hopper omkring ivrigt beskæftiget med at søge Føden. Store Flokke brednæsede Aber med Snohalen som et femte Ben svinger sig fra Træ til Træ og er altid oplagte til at lave Spektakel.

Men som Regel hersker der den største Stilhed. Brøleaberne, som ikke uden Grund har faaet deres Navn, hilser hver Morgen Solen med deres dybe Basunbrøl, og de tager Afsked med den, naar den allerede ved Sekstiden hver Aften synker ned langt ude bag Trætoppene mod Vest. Man skulde næsten tro, de tilbad den som en Guddom, saaledes som deres mere begavede Slægtninge ogsaa har gjort det gennem Tiderne.

Det hænder midt paa Dagen, at Gibora, den store Kvælerslange, lister sig ind paa en Abeflok og pludselig stikker sit trekantede Øglehoved med de kolde, ubarmhjertige Øjne og den spillende Tunge frem lige foran en Abe. Og skønt dette behændige Dyr udmærket kunde redde sig, bliver den siddende uden at kunne røre sig eller skrige. Saa slynges Slangehovedet frem, og de smaa bagudkrummede Tænder i det aabne Gab griber Aben, som i samme Nu opløfter et skingrende Rædselshyl, der snart gaar over i en hjerteskærende Jamren, naar Slangekroppen slynges om den og langsomt knuser hver Knokkel.

Og saa brydes den store Stilhed. De andre Aber istemmer høje Vredeshyl, Papegøjernes disharmoniske Stemmer lader sig høre, og sammen med utallige andre brogede Fugle flyver de op og deltager i den frygtelige Koncert.

En Gang imellem kan man pludselig høre et hæst Brøl, der ebber ud i en Slags tudende Gøen, og saa ved man, at Cunguzu, Jaguaren, er blevet irriteret over al den Staahej, som maaske har faaet et Bytte til at forsvinde, netop som han følte sig sikker paa det.

Det var denne Tuden, som pludselig lod sig høre en maaneklar Nat i Krattet nedenfor Klipperne, hvor Jukan og den lille Sassu Aranu laa i den inderste Krog i Hulen, netop som den gamle Puma var listet ud paa Jagt og var kommet saa langt væk, at hun ikke kunde høre det.

Cunguzu havde den Vane at tude og hyle imod Fuldmaanen. Det kunde let se ud, som om han risikerede at advare sit Bytte. Men han vidste udmærket godt, hvad han gjorde. Han lagde sig fladt ned paa Maven og stak Snuden ned i det tætte Græs, og saa kunde ingen høre, hvor langt borte eller hvor nær han var, og de forskellige Dyr, som han var ude efter, blev forvirrede af Skræk, og derved var de lettere at overliste.

Nede i Krattet var der en Sump, hvor Vandet fra Faldet oppe paa Klippen samlede sig, og her holdt en ung Tapir til, Cunguzu havde længe været efter den, men hver Gang, han skulde springe til, var det forsigtige og sky Dyr flygtet.

Nu hørte han dens spinkle Stemme, og en Brasen i Buskene fortalte ham, at Tapiren var oppe i Krattet for at græsse og nu søgte tilbage til Sumpen. Den mærkelige Skabning, der lignede en Elefant, som ikke var lavet helt færdig, men manglede Snabelen og de store Øren, og Føddernes Tæer var endnu ikke samlet inden for en fælles Hud.

Cunguzu sprang op paa en flad Klippe, hvis Sider helt dækkedes af Slyngplanter.