Dick Danner

Sheilas kærlighed

Lindhart og Ringhof

Sheilas kærlighed

Forsideillustration: Shutterstock

Copyright © 1934, 2017 Dick Danner og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711634196

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1. kapitel.

Skaaret ned!

Sheila skyndte sig aldeles ikke med at søge efter den anden Sko, som hun havde sparket af sig, fordi der var kommet Sand i den. Hun vidste, at hun kunde være sin Fod bekendt. Hun havde en meget lille Fod, men med Undtagelse af Størrelsen var den en tro Kopi af Foden, saadan som den havde set ud for snart en Snes Aar siden, den Gang hun aldrig for Alvor havde haft Sko paa.

Det morede hende umaadeligt at se den unge Fyr vimse omkring. Allerede længe havde hun lagt Mærke til ham — lige fra det Øjeblik, han dukkede op ovre ved Plantagen. At han var ude paa Rov, tvivlede hun ikke et eneste Øjeblik om.

Han antog hende sikkert for en ganske almindelig lille Kontordame, der laa paa Landet og boede i et af de billige Pensionater derinde i Købstaden paa den anden Side Skoven.

Og saa skulde han bare vide! Naa, han vilde ikke blive den første, som kom til at brænde Følehornene. Medens hun tilsyneladende var stærkt fordybet i sin Bog, passede hun hele Tiden paa ham. Nu og da saa hun op med et ganske intetsigende Blik, der dog tydeligt nok havde Adresse til ham!

Saa, nu bed han paa! Han var yderst lapset klædt med meget vide, lyse Benklæder, hvide Sko med marineblaa Kant og en hvid Sweater uden Ærmer og med en Kant, der svarede til Skoene. Slipset var af samme Farve. Han gik — som alle moderne, unge Mennesker — uden Hat, og det lyse Haar var omhyggeligt pomadiseret, saa det kunde holde Frisuren — selv i Brisen hernede ved Stranden.

Sheila var ikke nær saa elegant. Hun havde tidligt samme Morgen spillet Tennis og havde kun en hvid Lærredskjole paa. Hun spillede aldrig Tennis med Strømper paa i en saadan Varme, og det faldt hende ikke ind at tage hjem for at klæde sig om, naar hun fik en af sine Vagabondidéer, som hun plejede at kalde det.

»Frøkenen har maaske ikke hørt Middagsklokken ringe?« spurgte han og lod sig nonchalant rutsche ned ad den høje Klint, saa han havnede lige ved Siden af hende. »Maaske De heller ikke gider spise i denne Varme? Ved De, at det er otte og tyve Grader i Skyggen — Celcius altsaa,« føjede han til.

»Jeg tror, jeg kan begribe det,« svarede hun, men han forstod ikke hendes Ironi. Han var optaget af at stirre paa hendes velformede Fod, der netop forsvandt i Tennisskoen. »Jeg bor ikke paa Badehotellet,« oplyste hun.

»Ja saa, det gør jeg,« svarede han, »jeg kom i Gaar. Der er morderlig kedeligt — møgkedeligt altsaa. Bor De inde i Byen?« han gjorde et Kast med Hovedet over mod Plantagen.

»Nej,« svarede hun, »det gør jeg ikke.«

Han sad lidt. »Maaske paa et af de smaa, grinagtige Husmandspensionater ovre paa den anden Side Bugten. De er kommet herover paa Cykel,« han saa selvtilfreds ud, han regnede sig for at være en ren Sherlock Holmes.

»Nej, jeg bor ikke i smaa Pensionater, det kan De være ganske overbevist om. Gæt en Gang til,« sagde hun leende.

Han tænkte sig om. Han var en Smule forlegen. Han maalte hende igen, og en Tanke fløj i ham. »Fra en af Herregaardene, ja, der er vist kun to.«

»Ogsaa skudt forbi, jeg er kommet hertil i Morges meget tidligt, lige efter den slemme Byge. Jeg kom glidende ned ad Regnbuen,« sagde hun.

Han lo anerkendende. »De er altsaa en Engel,« foreslog han.

»Vent lidt, inden De dømmer for hastigt, ærede Hr…. No Name!« sagde hun næbbet.

»Aah, undskyld,« han gav sig til at le, »ja, man tager det ikke saa højtideligt her paa Landet. Jeg er James Sheriff junior.« Han kneb Øjnene sammen og saa værdig ud, medens han iagttog Virkningen.

»Og jeg hedder bare Smith, til Efternavn altsaa,« sagde hun, »men jeg vil ærlig talt sige Dem, at jeg kender heller ikke James Sheriff senior — eller har den svageste Mistanke om, hvad han foretager sig.«

»Det burde De vide,« sagde han uden at lægge Skjul paa sin Overraskelse. Hun dalede øjensynlig i hans Agtelse. Hun var ikke meget med, naar hun ikke kendte det store Eksportfirma med Filialer baade i London, Paris og Berlin.

James Sheriff junior var en rigtig Betegnelse, naar det gjaldt om at fremhæve ham i Modsætning til hans Fader, som ledede hele Firmaet. Og saa lød det jo af meget, akkurat, som om han allerede var optaget i Firmaet, hvilket han ikke var — og heller ikke foreløbig blev.

James Sheriff var fire og tyve, han var efter en noget tam Studentereksamen for seks Aar siden begyndt helt fra neden i Faderens store Forretning. Men den Omstændighed, at han dog engang skulde være Leder, havde jævnet hans Vej og skjult meget for den strenge Chef.

For to Aar siden blev han sendt til Berlin i et halvt Aar til Paris det næste halve Aar, og et halvt Aar i London skulde fuldstændiggøre hans foreløbige Uddannelse.

Han uddannede sig ogsaa til en meget indsigtsrig ung Mand — naar man nævner alt mulig andet end Firmaets Affærer. Rigelig forsynet med Penge — hvad Faderen ikke gav ham, sendte Moderen ham i al Hemmelighed — lærte han samtlige mondæne Forlystelsesetablissementer at kende ud og ind.

Nu var han rykket op til nominel Chef for en af de mindre Afdelinger. Han havde en Fuldmægtig, der var seks Aar ældre, og som burde have været den officielle Leder. Han lod imidlertid den unge Mand være foran, gav ham Raad, rettede hans Fejl og dækkede hans Dumheder over for Faderen.

Men det faldt ikke James Sheriff ind at være taknemmelig. Han troede virkelig selv paa sin enorme Dygtighed og gjorde sig til af det, hvor han kunde.

»Jeg skal tillade mig at oplyse Dem om, at Firmaet James Sheriff er….« begyndte han, men hun afbrød ham: »….er mig saa uendelig ligegyldigt,« sagde hun. »Kunde De ikke finde et bedre Emne i denne Varme.«

Han saa paa hende og maabede. Det havde han dog aldrig været ude for før. Alle Kvinder, han tidligere havde truffet, havde lyttet til, hvad han sagde, som var det Visdomsord. Egentlig burde han rejse sig med en værdig og kold Hilsen og gaa.

Men Pigebarnet her var baade pikant og sød, knagende fiks var hun ogsaa. Og saa havde han dog aldrig set saa bedaarende Fødder. Hænderne var for Resten smalle og nydelige.

Han saa paa hendes friske, solbrændte Ansigt. Sikke Tænder og sikken en lille, lækker Kirsebærmund. Hendes Haar havde den sjældne askeblonde Farve, som man saa sjældent træffer, og det stod som et Pur om Panden. Hvis hun bare ikke var saa næbbet, vilde hun være ideel. Den unge James var en mægtig Tilbeder af kvindelig Ynde.

Guderne maatte vide, hvad dette Pigebarn var. Han vilde ikke spørge, for han regnede sig selv for Menneskekender. Og han var desuden bange for at tage fejl og blive til Latter.

Men hun var sikkert Koristinde eller Dansepige eller noget i den Retning. Hendes Sprog var for Resten soigneret og hendes Stemme ualmindelig sympatisk. Dum saa hun heller ikke ud.

»Naa, De har Ret, Firmaet Sheriff forgaar saamænd ikke, selv om De ikke interesserer Dem for det,« bemærkede han, »og lad os saa tale om mere interessante Sager — for Dem altsaa! Kommer De til Ballet i Aften? Der er Efteraarsfest. Det er jo langt henne paa Sæsonen. Jeg har haft Ferie een Gang i Aar; men i disse alt for varme Septemberdage tager man jo en Uge til. Stenbro og Asfalt harmonerer ikke med Heden. Den kræver blaat Vand og hvidt Sand, synes De ikke ogsaa?«

»Jeg er bekymret,« sagde hun og saa alvorligt paa ham.

»For hvad?« han var slet ikke med. Det var dog alligevel et sjovt Stykke Pigebarn.

»For Firmaet James Sheriff,« sagde hun, »bare det ikke gaar fallit alligevel, naar Juniorchefen tager bort en hel Uge.«

»De skal ikke gøre Nar,« udbrød han med en fortrædelig Mine. »De taler om Sager, De ikke har Gnist af Begreb om. Selvfølgelig staar jeg hver Dag i telefonisk Forbindelse med Hovedkontoret, og skulde det kræves, saa smutter jeg hjem i min Vogn. Har De Lyst til en Tur langs Kysten en af Dagene. Vi kan maaske køre en Maaneskinstur i Aften, naar Dansen er forbi?«

»Ja, det kunde De jo, men saa er jeg i Hovedstaden,« svarede hun, idet hun rejste sig. »Ja, det har jo været meget morsomt at sludre lidt med Dem, Bogen dèr kedede mig.«

Han rejste sig ogsaa. Han havde besluttet at følges et Stykke med hende. Ganske vist var hendes Paaklædning ikke paa Højde med, hvad han vilde anse for rigtigt — James var en ganske utrolig Tøjsnob —, men alle Gæsterne paa Badehotellet var jo til Middag, saa de mødte næppe nogen. James var med Vilje blevet borte fra Middagen. Han mente, at det vilde give de andre Lejlighed til at tale om ham. Han havde set en Notits i Dagbladene om, at han var rejst til Stedet her. Ganske vist havde hans Fader sikkert ogsaa set den, men det var vel glemt, naar James junior kom tilbage.

Faderen elskede at se sig omtalt og sørgede selv for, at Bladene fik Meddelelser om, hvad han foretog sig. Men han kunde ikke lide, at Sønnen var begyndt paa det samme. Det tog ligesom lidt af Glansen fra ham selv.

»Det er jeg virkelig ked af, at De ikke kan blive her, De har maaske ikke nogen Aftenkjole med?« spurgte han. »Hvis det kun er det, saa….« han saa paa sit Guldarmbaandsur, »saa vil jeg gerne køre Dem til Hovedstaden, saa De kan skifte. Og saa kører jeg Dem tilbage igen.«

»Aah, hvor er det pænt af Dem!« Hendes Tone var saa spottende, at han ikke kunde undgaa at mærke hendes Overlegenhed.

Han blev rød i Hovedet. »Jeg kan aldeles ikke indse, hvorfor De skal være saa uforskammet,« sagde han, »jeg vil ærlig talt sige Dem, at jeg selv synes, det er pænt af mig. Jeg synes Pokkers godt om Dem, og De kommer saamænd ikke til at fortryde, at De lærer mig at kende.«

»Hvorfor kommer jeg ikke til at fortryde det?« spurgte hun.

»For det første, fordi jeg er en Gentleman,« svarede han, »og dernæst ved De jo aldrig, hvad det kan gavne Dem en anden Gang. Jeg har virkelig Indflydelse. Hvis De maaske en Gang skulde søge Dem en god Kontorplads.«

Hun gav sig til at le. Hendes Latter var smuk og havde en Klang som Sølvklokker. Derfor forsonede det ham en Smule. »Ja, lad nu bare være med at være overlegen,« sagde han.

De var naaet ud til den smalle Vej, der førte fra Hovedlandevejen og ned til Plantagen. Dèr holdt en ganske vidunderlig Vogn. Smart helt igennem. James forstod sig paa Automobiler, og det ærgrede ham, at hans Fader ikke gav ham Lov til at købe, hvad han vilde. Hans Vogn, der dog var elegant, faldt helt igennem ved Siden af dette Pragtstykke.

Hun blev staaende ved Vognen.

»Skal vi gaa videre,« sagde han, »det er en pæn Vogn, ganske smart. Nej, lad dog være, man skal aldrig pille ved andre Folks Vogne,« han kunde ikke lide, at hun gav sig til at rode med en Tennisketsjer, der laa paa Forsædet.

»Ja, saa siger jeg Farvel. Der bliver ikke noget af Maaneskinsturen,« sagde hun drillende, idet hun aabnede Døren og sprang ind. Han saa et Glimt af hendes elegante Ben og sukkede.

»Hvis De havde den mindste Smule Begreb om Automobiler, saa vidste De, at der er noget, som hedder Bilkultur,« oplyste han. »Jeg vilde blive flintrende gal, hvis nogen gav sig til at lege med min Vogn. Desuden er den laaset.«

»Tak, jeg har Nøglen her,« hun stak Nøglen i Laasen, saa snurrede Selvstarteren. Motoren gik som i Smør, som man kalder det.

»Kan De ikke gaa en lille Smule til Side, jeg vil gerne svinge ind dèr, hvor De staar,« sagde hun med et Smil. »Hvad var det, De sagde, at Klokken var?«

»Halv seks,« svarede han mekanisk; han var ikke kommet sig af sin mekaniske Overraskelse.

Sheila maalte ham med et meget uforskammet Blik, som for Resten ikke klædte hende. »Ja, vi mødes vel nok en eller anden Gang,« sagde hun, »jeg skal tænke over den Kontorplads, men jeg er bange for, at jeg forlanger mere i Gage, end selv James Jefries kan betale. Var det ikke det, Firmaet hed?«

»James Sheriff,« sagde han indædt.

»Naa, ja, det ene er vel lige saa godt som det andet. Farvel, unge Mand, og god Fornøjelse til Ballet. Jeg haaber, De faar fat i en Ledsagerske til Maaneskinsturen. En, der er mindre kræsen end jeg, og en, der ikke har Sans for Humor.«

Hun vinkede med Haanden, saa gav hun Motoren Gas og susede af Sted. Det faldt hende ikke et eneste Øjeblik ind at se sig tilbage.

»Det var dog den stiveste, saadan en fræk Tøs,« mumlede han. Han tvivlede ikke et eneste Øjeblik om, at hun pyntede sig med laante Fjer. Selvfølgelig var hun et letsinsindigt Pigebarn, som havde en rig Ven.

Naa ja, hun var jo ogsaa værd, at man ofrede en Del paa hende. Og James sukkede ved Tanken om, hvordan han var blevet skaaret ned.

Aldrig havde han faaet sig en saadan Afbrænder, mindst da, naar han havde sagt, hvem han var. Han — Sønnen af den store James Sheriff —, som for Resten var født Jensen. Det amerikansk klingende Navn var først antaget efter, at han havde arbejdet sig op til en hovedrig Mand. Men James junior var da Gudskelov født Sheriff, og det var han stolt af.

»Jeg skal nok fiske det lille Næbfrø en anden Gang,« lovede han sig selv. Og kort efter naaede han Hotellets Vestibule. »Har der været noget til mig?« spurgte han Portieren. Han anvendte en tilpas livstræt Tone.

»Nej, Hr. Direktør,« svarede Portieren, »men hvis der skulde komme noget til Hr. Direktøren, saa skal jeg omgaaende melde det.«

»Tak, det er godt.« James blev staaende lidt, og Portieren bukkede igen.

»Er der ellers noget, Hr. Direktør?« Portieren var Menneskekender. Han vidste, hvordan forskellige Folk skulde behandles, han saaede krybende Høflighed og høstede gyldne Drikkepenge. Det slog aldrig fejl.

»Kan De ikke ringe ind til Hovedstaden, eller hvor De nu vil. De ved, hvor man skal spørge — det er et Bilnummer, jeg vilde have Rede paa. Hvem ejer Vognen her?« Han rakte Portieren et Stykke Papir, hvor han havde skrevet Numret paa den elegante Vogn. »Det er jo en Bil inde fra Hovedstaden, saa det kan næppe blive svært.«

»Jeg skal med det samme ekspres sætte mig i Forbindelse med en Bekendt ved Politiet. Hr. Direktøren skal have Besked endnu i Aften.« Portieren bukkede dybt.

»Tak, det er godt.« James slentrede bort. Han hørte ikke Portierens private Bemærkning: »Snohaleabe!« En Bemærkning, der kun passede alt for godt. Der blev noteret en dobbelt Ekspressamtale paa James’s Regning, allerede inden Portieren bestilte en ganske almindelig Samtale.

James gik op og skiftede Tøj, saa drev han ned ad Hotellets store Glasveranda, hvor alle Ruderne var trukket til Vejrs paa Grund af Varmen. De mange Sensommergæster, som den uventede Varme og det straalende Vejr havde lokket ud, og som gav Hotellerne en gylden Høstsæson, var kommet for at drikke Kaffen efter Middag.

En meget konserveret Dame med tre unge Døtre havde kapret et stort Bord henne i Hjørnet. To yngre Kavalerer havde faaet Plads der, og nu kom den ungdommelige Frue hen mod James. »Hvor har De dog været henne, Direktør Sheriff?« sagde hun med et yndigt Smil, idet hun spøgende truede ad ham med en smal Pegefinger. »Det maa være grusomt at være saa optaget. Selvfølgelig har De siddet ved Telefonen og sendt Ordrer til Deres Kontor. Jeg siger saa tit, at det maa være frygtelig enerverende at være Storforretningsmand. Sikken et Ansvar, og saa aldrig rigtig Ferie. Men tag Dem nu et lille Hvil. Vi andre har saadan savnet Dem ved Middagen. Der er saa kedeligt, naar De ikke er her. De med Deres straalende Humør.« Hun slog en Klo i ham og fik ham hen til sit Bord. De to andre unge Mennesker saa aldeles ikke begejstrede ud. For James var uhyre overlegen, naar det gjaldt Folk, som han regnede for at staa under sig. Og det gjorde alle, der ikke havde enten et berømt Navn eller en fornem Familie.

Han tog imod den Smiger, man overøste ham med. Han trakterede Damerne med Likør. Men han var ikke nær saa munter, som han plejede at være. Han sammenlignede de tre unge Skønheder med det friske og straalende Pigebarn, han saa uventet havde truffet.

Det ærgrede ham, at han var blevet brændt af paa den lumpne Maade. De tre Pigebørn her var virkelig tre Skønheder, især den yngste, og snerpede var de langt fra, det havde han allerede erfaret samme Formiddag med den yngste, og Aftenen i Forvejen, da han gik sen Tur langs Stranden med den mellemste. Den ældste var ham en Smule for passé.

Han sukkede uvilkaarligt, han vilde have foretrukket denne Frøken Smith, var det vist, hun kaldte sig. Men nu kunde han jo tage til Takke i Aften med den yngste af Søstrene her og saa bilde sig ind, at det var den anden.

Overtjeneren kom hen til ham med et Stykke sammenlagt Papir. »Undskyld, Hr. Direktør, en Besked til Dem; er der noget Svar?« Han ventede ærbødigt. »Det er fra Portieren.«

»Der er intet Svar,« sagde James, han blev interesseret. »Tillader De?« spurgte han Fruen.

»Selvfølgelig,« svarede hun. »Gud, hvor er De dog optaget. Det er en Fornøjelse at se. Og saa siger man, at moderne Ungdom kun bryder sig om Adspredelser.«

James læste Portierens Besked. Bilen tilhørte en ganske ung Dame, Frøken Sheila Smith. Hun havde en elegant, første Klasses Lejlighed paa otte Værelser i et af Hovedstadens fornemste Kvarterer. Hun havde Familie i Udlandet, men boede her alene. Hvorfor vidste Portieren ikke. Hun regnedes for at være umaadelig rig. Forhaabentlig vilde det lykkes i Løbet af næste Dag at faa meget fyldigere Oplysninger.

James puttede Papiret i Lommen. Han havde pludselig faaet noget at tænke paa. Saa var det altsaa hendes egen Vogn. Og hun var rig og af udenlandsk og sikkert fornem Familie.

Nu forstod han bedre hendes Morskab, da han tilbød hende en Kontorplads. Men det kunde iøvrigt give Anledning til et fortsat Bekendtskab, han vilde opsøge hende, naar han kom til Byen. Han vilde aflægge en Visit og gøre hende en Undskyldning.

»Det var for Resten ikke nogen direkte Forretning, jeg fik Besked om,« sagde han til de andre. Han kom til at tænke paa, at Fruen med de tre uafsatte Døtre allerede havde vist sig i Besiddelse af et utroligt Personalbekendtskab. Hun var inde i alle Slags Sladderhistorier.

»Det var Numret paa en Bil, som en af mine Bekendte havde paakørt, Skylden var ikke hans, men den anden Vogn forsvandt i stærk Fart, og saa bad han mig om at skaffe ham at vide, hvem der havde det Nummer. Jeg har jo Forbindelser alle Steder.«

»Og hvem var det saa?« spurgte Fruen interesseret.

»En lidt excentrisk ung Dame, Frøken Sheila Smith,« oplyste han og søgte at se ganske uinteresseret ud.

»Naa, hende,« sagde Fruen, »ja, det undrer mig saamænd ikke, om det halvgale Pigebarn en Gang løber sig en Stage i Livet. Hun er et opblæst og dumvigtigt Stykke Tøs, som ikke burde taales i ordentligt Selskab.«

»Er hendes — Moral ikke, som den skulde være?« James blev interesseret ved denne Udsigt.

»Jeg tror ikke, at hun er letsindig, saadan paa den Maade,« kom det lidt modstræbende fra Fruen. »Ret skal være Ret. Men naar en purung Pige, fra hun er atten Aar, faar Lov til at skalte og valte med lige saa mange Penge, som hun gider smide ud, saa skal hun nok blive ødelagt. Hun kan faa alt, hvad hun peger paa. Det er kun, fordi hun ikke har Familie her i Landet, at hun ikke forlængst er kommet ind i det gode Selskab. Og det er maaske alligevel godt.«

»Hvem er hendes Familie?« spurgte James, »ikke fordi hun interesserer mig, men jeg har jo lovet at skaffe Oplysninger, som jeg forklarede.«

»Ja, jeg ved ikke noget bestemt,« svarede Fruen, »men selvfølgelig har jeg hørt en Del Rygter. Hendes Fader skal være en meget fornem Englænder, siger nogle, en berømt, amerikansk Milliardær, fortæller andre. For mange Aar siden traf han hendes Moder i Paris, tror jeg, det var. Men andre siger London. Om han giftede sig med hende, ved jeg heller ikke, men hun var i alt Fald Dansker, det siger man da bestemt. Hun døde, da Pigebarnet var ganske lille. Men forinden var kun kommet til Danmark og havde bosat sig her. Og saa blev Pigebarnet opdraget først af tilfældige Folk, dernæst paa en engelsk og saa en fransk Kostskole; men senere, da hun var knap femten Aar, kom hun her til Landet og havde en Slags Duenna, der for Resten ogsaa var Dansk. Og hun passede hende, indtil hun blev atten, saa forsvandt hun, og Pigebarnet har siden været sig selv. Hun kan gøre, ganske som hun vil. En Sagfører, jeg ved ikke rigtig, hvem han er, faar Penge fra England eller Amerika, og til ham sender hun alle de Regninger, hun kan overkomme at faa stablet paa Benene.«

»Hun er for Resten et ækelt Pigebarn helt igennem,« sagde pludselig den ældste af de tre Søstre, »vi havde i to Maaneder en ung Pige, som havde været i Huset hos hende. Hun fortalte saa meget om hendes fuldkommen skøre Vaner og Idéer. Hun er lunefuld, og hun hundser med sine Folk og regner dem ikke for det Stads, hun træder paa. Derfor kan heller ingen holde ud at blive ret længe i hendes Tjeneste. Hun har rigtig godt af det, hvis hun kunde faa sig en velfortjent Bøde for sin vilde Bilkørsel.«

James svarede intet. Han sad og tænkte sig om. Han spekulerede paa alt det, han havde hørt og paa, hvad han skulde gøre for at komme nærmere i Forbindelse med Sheila. Siden han hørte, at hun for det første var umaadelig rig, og for det andet tilhørte en fornem udenlandsk Familie, var hun øjeblikkelig rykket op i hans Agtelses Klasse I A. Men det faldt ham ikke ind, at han burde tage Afstand fra al den Sladder, som han Resten af Aftenen fik serveret om Sheila Smith.

»Hun hedder vist ikke engang Smith, det var kun hendes Moders Navn,« sagde Fruen, »men der er vist noget om, at hun først, naar hun bliver helt myndig, faar alt at vide om sin Familie. Og hvis det saa viser sig, at hun virkelig er af fornem Slægt, saa bliver hun ikke til at komme nær.«

Musikken begyndte i det samme at spille inde i Salen, og James rejste sig og erobrede den yngste af de tre Søstre. I Aften var Sheila alligevel for fjernt fra ham, saa han maatte tage et Surrogat. Men ogsaa her var han vant til at vælge det bedste. Og saa tænkte han paa Sheila, da han senere kørte Maaneskinstur med den anden og kyssede hende med lukkede Øjne.

2. kapitel.

Ogsaa skaaret ned.

Naar Sheila ikke var mere nederdrægtig, end hun var, saa skyldtes det i første Række, at hun inderst inde ikke ejede nogen ondskabsfuld eller lav Natur. Og dertil kom, at hun havde en ualmindelig god Forstand.

Hun kunde blive hidsig og være meget skarp og saarende, men hun tog sig altid i det, og havde hun gjort nogen Uret, var hun aldrig bange for at være den, der selv gjorde det godt igen.

Det var ganske rigtigt, at hun havde jaget en ung Pige paa Porten, og det var ogsaa fuldkommen korrekt, at hun havde været endogsaa meget ubehagelig. Men Vedkommende glemte rent at fortælle, at hun havde bedraget og stjaalet groft ikke én, men flere Gange og frækt misbrugt Sheilas Tillid. Naar hun saa maatte høre ubehagelige Sandheder og blive vist Døren — ganske vist med en Maaneds Gage, hvad hun heller ikke fortalte, burde hun være glad ved at slippe saa billigt. I Stedet for havde hun bagtalt Sheila, hvor hun kunde.

Det kunde aldrig falde Sheila ind at være ubehagelig og urimelig imod dem, der var afhængige af hende. Hun betalte usædvanlig godt, og til Gengæld forlangte hun ogsaa store Hensyn; men det vidste enhver i Forvejen.

Hendes Vaner var flotte. Hun brugte sjældent et nyt Toilette mere end to Gange, og hun forærede flot og gavmildt væk af sin Garderobe. Men hidtil havde hun jo heller ikke kendt til Indskrænkninger af nogen Art.

Hun havde et Par Gange været oppe hos den gamle Overretssagfører Bjørner, som bestyrede hendes Forhold. Men han havde ikke kunnet fortælle hende mere, end hun allerede vidste. Hun hed Sheila Smith. Hendes Moder var dansk og døde, da hun var ganske lille. Hendes Fader var Englænder eller Amerikaner, mere vidste Bjørner ikke selv. Alt, hvad han betalte for hende, fik han godtgjort i en Bank i London, hvortil han sendte en maanedlig Opgørelse med kvitterede Regninger som Bilag.

Og hidtil havde der ikke været den mindste Indvending, skønt Sheilas Forbrug steg fra Maaned til Maaned. Hendes Lejlighed var elegant. Hun havde otte Værelser. Deraf var de to ganske vist beboet, det ene af hendes Husholderske, det andet af hendes Kammerpige. Men Resten havde hun møbleret og indrettet efter sin egen Smag. Hun havde Soveværelse, som var indrettet efter en Film, hun for nogle Aar siden havde set, og som havde begejstret hende meget.

Hun ejede en Rococospisestue med Stole med rødt Betræk og Forgyldning, og hendes Salon var udstyret med Flygel og tyrkisk Ottoman og med persisk Tæppe over hele Gulvet.

Der var et Bibliotek, som hun flot havde anskaffet sig, fordi hun mente, at det hørte sig til efter engelsk Stil. Hun havde sin Viden om engelsk Highlife fra Filmen.

Og der var desuden en Gymnastikstue med mekanisk Ridehest og alt, hvad der hørte sig til, og her uddannede hun sit Legeme betydeligt mere, end hun ofrede Aanden i Biblioteket.

De to andre Stuer var slaaet sammen og omdannet til en Slags Vinterhave med Akvarie.

Alt var i Orden, hvis det skulde falde hende ind at holde mondæne, excentriske Selskaber. Men indtil Dato førte hun en temmelig ensom Tilværelse. Det, der fattedes hende, var Omgang. Hun var en meget kritisk ung Dame, og da hendes hele Stilling selskabelig set var saa mærkværdig og isoleret, havde hendes Omgang hidtil indskrænket sig til Formiddags-Teselskaber, hvor hendes Bekendte fra Tennisklubben kom.

De enkelte Gange, hun havde været bedt ud, havde hun kedet sig, fordi hun var intelligent nok til at mærke, at der dannede sig ligesom et tomt Rum omkring hende. Efter fælles Aftale holdt de andre unge Piger sig paa Afstand, og hun havde endnu ikke truffet nogen ung Mand, som interesserede hende.

Hun havde ikke helt forsømt sin Uddannelse, som hun kaldte den. Hun var meget musikalsk begavet, og hun havde bekostet dyre Lærere og øvede sig med en forbavsende Energi. Skulde alt slaa fejl, havde hun ofte bemærket, saa kunde hun i alt Fald blive Klavervirtuos. Og dette var ikke noget tomt Praleri.

Hun læste meget; men da hun ikke havde nogen Vejledning, var hendes Kundskaber alt for spredte. I en almindelig overfladisk Konversation kunde hun gøre sig, men kom man ind paa konkrete Emner, kunde hun udelukkende takke sin virkelig gode Forstand for, at hun ikke behøvede at dumme sig.

Hun var kommet hjem efter sin Tur nordpaa og havde taget et koldt Styrtebad. Hendes Kammerjomfru havde lagt en elegant Kjole frem. Sheila spiste aldrig Middag før Klokken halv otte, og hun var altid i Grand Toilette. Det vidste hun jo, at enhver society Lady i London gjorde, og hun regnede sig selv for at være Englænderinde.

Den mærkelige Hemmelighedsfuldhed, der knyttede sig til hendes Familie, havde forlængst sat hendes rige Fantasi i Bevægelse. Hun syntes altid, at hun havde Lov til hver Time paa Dagen at glæde sig til en stor Overraskelse. En skønne Dag vilde hendes ukendte Fader vise sig.

Saa begyndte Eventyret for Alvor; han vilde tage hende med til sit Palæ i London eller til det gamle, engelske Herresæde. Hun havde forlængst digtet det frem af Fantasiens Verden og saa det for sig. Midt i en romantisk Park laa det der med Taarne, hvor Slyngroserne voksede helt op til Tinderne. Der var en dejlig Havestue med franske Vinduer og en Spisesal med lange Rækker af fornemme Ahner, der i straalende Fløjlsdragter eller klædte i Panser og Plade dystert saa ned paa vor Tids trivielle Mennesker i den evindelige sorte Kjole med det stivede, hvide Skjortebryst.

Og om Vinteren buldrede Brændeknuder i store Kaminer med Marmorhylder, medens Vinden tog Tag i Træerne i den mørke Park og susede og tudede i Skorstenene. Saa sad hun og lyttede til, hvad der blev fortalt. Det var hendes Forfædres Aander, som samledes om Slægtens ældgamle Borg og mindedes svundne Tiders Bedrifter.

Hun var forlængst hørt op med at spekulere paa, hvad Grunden kunde være til, at hun skulde leve her. Opklaringen vilde komme som en straalende Oplevelse.

Det var maaske en af Grundene til, at hun ikke gjorde det ringeste for at skaffe sig Omgang. Hun følte sig som en fremmed Fugl, der engang skulde mærke, hvordan Vingerne havde vokset sig store og stærke, og saa skulde de bære hende bort. Hun vilde forlade Landet her uden at bryde noget Baand. Og naar hendes ubekendte Fader endelig kom, skulde der intet være, han kunde udsætte paa hende. — —

Da hun havde spist, gik hun ind i Salonen. Hun tændte de to smaa Lamper paa Flygelet og satte sig til at spille. Først ofrede hun en halv Time paa Fingerøvelser og Etuder, saa lænede hun sig tilbage med et lille, lettet Suk, og et Øjeblik efter fyldtes det store Rum med et Væld af levende Toner.

Naar Sheila spillede rigtig, lukkede hun op for sin Sjæls inderste Afkroge. Dette mærkværdige Pigebarn havde den dybeste Respekt for de gamle Mestres udødelige Toneværker.

Under hendes Spil tændtes Begejstringens hellige Skær i hendes Øjne. De smalle, fine Fingre fik Strengene til at lyde, som var det følsomme Menneskenerver, der dirrede i Ekstase. Og hendes egen Sjæl modnedes og blev voksen. Alt andet end Musikken glemte hun.

Men pludselig standsede hun og saa sig om med et forvirret Blik, som om hun var blevet vækket efter en Lykkedrøm. Den nøgterne Virkelighed jog Kunstens Muse paa Flugt.

Telefonens skingrende Kimen slog brutalt ind i Chopins sarte Harmonier.

Hun blev siddende et Øjeblik, inden hun helt blev sig selv, saa rejste hun sig og tog Røret.

Det var Overretssagfører Bjørner. »Jeg er meget ked af, at jeg forstyrrer Dem,« sagde den gamle Herre, »jeg har ringet flere Gange til Dem i Eftermiddag, men der var ingen, der svarede.«

Sheila vidste godt, at naar hun var borte, tog hendes Tjenestefolk fri. Men det blandede hun sig aldrig i. Hvis de blot sørgede for, at alt, hvad hun kunde forlange, var i Orden, kom deres private Liv ikke hende ved.

»Jeg var ude paa Biltur,« sagde hun. »Er det noget vigtigt?«

»Ja, der er,« svarede han. »Hvis De ikke har noget imod det, saa vilde jeg gerne have Lov til at komme op til Dem i Aften.«

»Jeg er hjemme,« svarede hun. »De kan komme, naar De vil.«

»Tak, jeg tager en Vogn og er hos Dem om en halv Time. Farvel saa længe.« Han lagde Røret paa.

Hun blev siddende med Telefonen i Haanden. Hendes Hænder dirrede, og Hjertet begyndte at banke. Det var aldrig sket, at han havde ringet hende op paa den Tid af Aftenen. Efter det, hun kendte til den yderst korrekte og pertentlige, gamle Herre, maatte der være noget ganske usædvanligt paa Færde.

Og hendes Tanker fik straks Fantasiens Flugt. Var det store Eventyr endelig kommet. Vilde den gamle Sagfører forberede hende paa, at han havde faaet det alt sammen at vide, og kunde hun allerede nu glæde sig til den Rejse, som i mange Aar havde været hendes store Fremtidshaab?

Skulde hun om kort Tid for sidste Gang have set Hjemmet her. Hun lod Blikket glide rundt i den store, dunkle Stue. Skæret fra de to Lamper paa Flygelet fik Nodebladene og de hvide Tangenter til at lyse, medens alt det øvrige laa hen i dæmpet Tusmørke. Maleriernes forgyldte Rammer skimtedes som svage, lysende Striber, medens Tusmørket i de fjerneste Kroge kun dunkelt anedes. Hist og her skinnede en Vase eller en Statuette, som fangede det dæmpede Skær.

Der var hyggeligt i denne Stue, hvor hun levede sine bedste Timer med sin Musik. Her var noget hjemligt, som hun først nu for Alvor forstod, og som vilde gøre Afskeden lidt tung.

Men hvad betød det mod alt det herlige, som nu ventede hende. Det laa ikke til Sheila at blive melankolsk. Hidtil havde hun aldrig kendt til Modgang. Men dertil kom, at hendes Natur ikke hørte til dem, der bedst kan se de mørke Sider ved en Sag.

Naa, endelig. Det ringede, og hun skyndte sig selv ud og lukkede op. Det var Bjørner. Men han saa ikke ud som en Mand, der kommer med en stor Glæde som en kostelig Gave.