Albert Dam

Menneskekår

Afsluttende Skilderier

Lindhardt og Ringhof

Menneskekår

Copyright © 1967, 2016 Albert Dam og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711637081

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Indgang

Forskning, fund og forståelse

Tog de den herre greve Gert udi hans gule lok, så hug de hans hoved fra over den sengestok.

De der havde nogen adkomst dertil, vilde dengang gerne samle sig et rige, og den holstenske greve var i al fredsommelighed med finansielle midler og ringe stridsmagt ved at pusle et rige sammen af Jylland-Fyn, Slesvig og Holsten, en agerbrugsstrækning der kunde måle sig med de bedste i Vesteuropa, skoves tømmer og vildt, ferske og salte fiskevande, med Hamborg inddraget som udfaldshavn og rigsstad kunde riget stå til evig tid. Så blev han ombragt i sit logi i Randers en nat af en proprietær, væbner af rang, der boede midtvejs ved den nuværende Aarhus-Viborg landevej og som følte sig forurettet i et jord-skattespørgsmål eller fornærmet i et prestigespørgsmål eller oprørt over grevens fremmede mål og manerer. Visen har kun en hoveren over at en stormand måtte strække hals, skønt det næppe gik så regulært til, desuden den pudsige gule lok som kan være en billig spot over grevens kendte skaldethed, eller en vanlig literær kliché, måske begge dele. Grev Gert var Jylland-Fyns lovlige hersker, hans drab var efter romerretten et fadermord, patricidium, fadermorderen blev folkehelt. De islandske sagaer fortæller frejdigt om at kløve en mand fra isse til hæl og vi ved alle, at bortseet fra at sværdet i så tilfælde måtte dele sig ved lænden til et tvedelt hug, kan vel et stikkende våben glide ind men selv det drabeligste hug af det skarpeste sværd ført med to hænder formåer kun at trænge et begrænset antal centimeter ind i en oprejst menneskekrops levende og seje sener, sugende væv og vigende muskler, men flot er udtrykket.

De historiske dokumenter da. En håndfæstnings glattede pergament er siden udstedelsen blevet rynket efter kalvens bov og skriften meget afbleget men længe før rynkningen og afblegningen, straks efter udstedelsen, forstod kongen sine løfter efter sin egen interesse og hele landets tarv, de underskrivende stormænd og deres fæller forstod deres pligter efter deres egen interesse og deres egns særlige tarv, og hver satte sin mening igennem som de havde magt til. Under folkevandringen brød de vilde saliske franker ind i Gallien og ødelagde resterne af den romerske kultur, eller gik de frihedselskende franker over Rhinen og udrev gallerne af romeråget. De oldkristne kaldte romerrigets dyrkelse af kejseren som guddom en afskylig afgudsdyrkelse, for romerne selv var det en positiv og konstruktiv politisk idé der i kejserens person bandt rigets forskellige folkeslag med forskellige religioner og nedarvede kulturer sammen i en ordnet helhed med en velstand og retssikkerhed hvis lige ikke fandtes i nogen anden egn eller noget andet rige på jorden dengang. Den kristne tradition fortæller gysere om uhyret Nero der lod lave alléer med levende begindsmurte kristne som brændende fakler, den romerske tradition kaldte kejser Nero den sidste ædle romer og anskaffede statuetter af ham rundt i hjemmene som vi hænger billeder på væggene af de folkeførere og stormænd vi sætter pris på. Den kristne tradition kan ikke bevises eller modbevises, der er fundet statuetter nok af kejser Nero som bevisligheder, men hvor mange anskaffelser skyldes snobberi, hvor mange pres fra oven.

I danske moser og enge finder vi våben og andet udstyr fra folkevandringstiden, ødelagt og ofret til en ukendt magt efter en sejr over fjenden, og vi kan af fundene slutte os til en vis velstand i landet og en vis handel med udlandet, vi kan nogenlunde slutte os til at denne velstand har bestået i agerbrug, vi kan ikke slutte os til en almindelig fejdetilstand eller iøvrigt hvordan agerbruget har udfoldet sig. Vi har fundet forarbejdet værktøj af flint og andre egnede stenarter i talløse mængder fra alle egne af kloden og vi kan regne med at en endnu større mængde er gået til ved knusning på veje og i marker, og at en langt større mængde ligger skjult. Vi har fundet enkelte skæftet med ben, hjortetak og træ og vi må tænke os de fleste skæftet således at den tilhugne sten kun har været redskabets ægg, så godt som hele denne uhyre mængde af skafter er gået til. Foruden til skæftning har ben, takker og navnlig træ også været brugt alene til redskaber og våben, kun et gran af denne umådelige mængde er fremdraget som bevaret. Der er fundet huler som har været beboet i århundreder, i årtusinder, og foruden de fundne kan vi regne med et langt større tal ufundne, der er også fundet en del læsteder, abrîs, ved klippesider hvor fortidsmennesker har holdt til med halvtag over sig, foruden de fundne kan vi regne med et mangedoblet tal ufundne der er gået til. Desuden må vi regne med mere kortvarige ly mod en stor sten, en jordhøj, en træstamme eller i et væltet træs rodgrube i et astronomisk tal som alle er gået til i vejr og vind, hytter flettet af græshalm og vidjer, større og mindre i omfang, har eksisteret i millioner og atter millioner, og hytter af græstørv og sten, de er alle forsvundet sporløst. Fordi hulefundene dominerer må vi ikke deraf slutte at mennesker dengang fortrinsvis eller blot jævnligt har boet i huler, hvis der blot havde været dem der krykkede ind i hulerne, havde menneskeheden aldrig magtet at sejre over dyrene. Hulerne har kun været nødtilflugter for et begrænset antal i en begrænset tid.

I nogle huler er fundet skeletter og hovedskaller af mennesker fra de fjerne tider, i en enkelt jordgrav er fundet et omrids af en menneskeskikkelse tegnet i okker. I en hule nær Peking i Kina er fundet betydelige, million år gamle menneskerester som dog senere er bortkommet, ved et usædvanligt held er der i Afrika fundet menneskerester en halv, en hel og halvanden million år gamle. Ved et flodleje i Indonesien hvis løb har ændret sig, er der i det nytilkomne lag fundet lårben og hovedskal af en mennesketype, godt en million år gammel. Endelig er der fundet aftryk af en menneskehånd tredive million år gammelt, det er modtaget med skepsis, det er der ingen grund til, muldvarpe, flagermus og pindsvin har bevaret en menneskehånd fra deres halvfjerds million år gamle fætterskab med mennesket. Alle de sporadisk fundne menneskerester er kun et gran af dem der virkelig er krykket ind i hulerne, endnu færre mod de hundreder og tusinder gange så mange der har holdt til under klippernes rejste halvtage, de er en endnu mere forsvindende del mod de millioner gange flere der har levet i de flettede græshytter og mod de endnu flere gange millioner gange så mange der har boet i de hastigt rejste ly ved sten og jorddiger, ved træer eller i de endnu simplere lejer og reder under skærmende urter og træers luftrødder. Hvor intet spor er efterladt har det hidsigt svulmende liv udfoldet sin brede strøm af virke og trængsel og fyldt overmåde i lyst og kamp for at begå sig. Nogle af de yngste fund af rester af fortidsmennesker er ikke til at skelne fra nutidsmennesker, men de fleste har afvigelser, jo større des længere vi kommer tilbage i tiden, hjernerumfanget bliver mindre hos de fleste, nogle er hageløse, nogle har svære øjenbrynsbuer. Hageløse mennesker findes stedse, også mennesker med svære øjenbrynsbuer og hjernekapaciteten er heller ikke altid overvældende hos flere af os. Trods afvigelser og ufuldkommenheder har alle de fundne rester et bestemt menneskeligt præg der viser tilbage mod en endnu mere primitiv men lige så tydelig mennesketype.

Afsides stammer i klodens mest afsides egne har mærkelige skikke og virkemidler som synes så gamle at de må stamme fra de ældste menneskers levevis, nogle tatoverer sig på hele deres nøgne krop, nogle driver den sport at samle på afskårne menneskehoveder præpareret med stor kunst, og der er hos mange horrible og dødsfarlige ceremonier at gennemgå for drenge og piger når de skal indlemmes mellem de voksne. Ved nærmere eftersyn forståes inderligt at det er lige så urimeligt at antage sådanne snurrepiberier for væsentlige i menneskehedens livsløb som at godtage den skaldede grev Gerts gule lokker. I menneskehedens friske livsstrøm har det væsentlige været de jævne fornødenheder, føden og vand at drikke, parring og omsorg for afkommet, ly for natten og held i dagens farer, at begå sig mellem de overtallige og overmægtige veludrustede vilde dyr, denne levende strøm har på sin vej kunnet afsætte stillestående sumpe hvor stillestående flokke har kunnet hæfte sig ved stillestående snurrepiberier og er gået ud af den levende strøm. Men så bønderne, de jævne flittige bønder som dyrker jorden i trælsom slid for at lave føde til dem der er optaget af andet. De tidligste antike byer var deres egne bønder, selv om en arbejdsdeling har været længere fremme andetsteds dengang, er et særskilt bondebrug en meget sen tilstand i menneskehedens lange livsløb, at regne bønderne for de oprindelige mennesker er lige så uhyrligt som at kløve en mand fra isse til hæl. De oprindelige menneskeflokke har, hvor små de end har været, haft en bymæssig karakter i fælles søgen efter føden, fælles forsvar og fælles nederlag mod de angribende dyr, fælles samly for natten. Sammenstillingen skal fortolkes med forsigtigt forbehold, hvis flokkene i særdeleshed havde søgt tilflugt i hulerne som i befæstede byer, var de aldrig blevet til klâner og stammer der kunde overvinde dyrene i åben mark. Med sammenhold i farerne måtte hver dog sætte sit eget igennem og fordreje sagen efter sin og sines interesse og fadermordere kan være blevet folkehelte.

Fundene fra Klosterlund og Gudenåkulturen har små og dårligt forarbejdede flintredskaber, så primitive at de seer ud som opsamlede naturskabte flækker, hvad de måske også er, fra chelléen-tiden, et par hundredtusind år tidligere, findes store og fint forarbejdede stenredskaber, menneskets gang over jorden har ikke været en stadig fremgang i virke og midler, den har været frem og tilbage. Det er levende væseners lod stadig at forandre sig og denne forandring behøver ikke altid at være fremgang og forbedring, og hvorledes kan noget være mere værdifuldt end andet, med menneskets ustadige sind er kulturer sat frem som moder, kulturer er gået under i en stadig vekslen, færdigheder og kunstfærdige evner har været oparbejdet gennem tider, faste samfundsforhold og nogenlunde trygge kår er nået, en sjælelig harmonisk kultur er kommet frem og så kan det hele være gået til, ved uheld, ved et tilfælde. Efter det store spild af resultater har mennesket måttet begynde igen, gang på gang, og den skjulte magt eller afmagt der ligger under vækst og stilstand, under fremgang og nederlag, arbejder ufortrødent og med stort spild efter sin egen hensigt eller uden nogen hensigt. Kun lidt er efterladt af det mennesker har puslet med på deres vej frem hver i sit eget evige og eneste hidsigt levende liv. Når vi i Alperne finder pænt ordnede hovedskaller af hulebjørne i stort tal, kan vi ikke slutte os til hulebjørne i mængde over hele jorden dengang, der må være et lokalt fænomen, og hvilken kultisk eller prestigemæssig betydning har den ordnede opstilling. De efterladte hellenske tempelruiner i Grækenland og omliggende lande vidner om betydelig velstand og stor selvbevidsthed. De dansk fundne siddende mose- og søofre, velplejede, velnærede, overklasseprægede er næppe et sent led af agerdyrkningens ofring af mandskraft til Den Store Moder, hvordan end deres kultiske hensigt har været, råber de højt om snobberi og magtsyge og en hensynsløs heroisk underkastelse. Et sted er fundet spaltede menneskeknogler fra engang i stenalderen og derfra er sluttet at den tids mennesker har været menneskeædere, det er langtfra sikkert. Hvis vi idag finder et begravet menneske der mangler en nyre, er det ikke fordi vi har spist den, den har måttet erstatte et levende menneskes syge nyre. Fra gammel stenalder er fundet hjerneskaller hvor en enkelt rund skive er udmejslet, er sat ind igen og individet har levet videre efter operationen. Det kan være et rent lægeligt indgreb, det kan være en religiøs kult, mest sandsynligt er det begge dele. I gamle lægebøger nævnes ofte udtømte menneskelige dele som virksomme medikamenter, når direkte dele af kroppen ikke nævnes kan det være fordi den slags måtte meddeles hemmeligt og derfor ikke blev trykt senere. Det er sandsynligt at marven er udtaget af døde menneskers knogler for at bruges medicinsk. Vi har en tilbøjelighed til at gøre fortidens mennesker lavtstående for at vi selv kan synes så meget mere højtstående, helledussedasse, kan vi ikke hæve os ved andet end at gøre vor forfædre sølle.

I fjernhistorien kan det synes umuligt at finde vej, ikke engang ved et skøn. De var dog vore forfædre og navnlig vore tip-tip- og så videre mødre fra hvem vi er udsprunget vi var i dem og de er i os, de har været som vi selv vilde være under de givne kår og samfundsforhold, deres egne givne muligheder og evner, de videre omgivelsers tilstand. De helt anderledes kår og omgivelser havde afgørende betydning, nutidens gorillaer har liden og stærkt tidsbegrænset kønslig lyst og evne, når gorillaerne i fjemhistorien overfalder en menneskelejr og deres hævnlyst og grusomhed kan være iblandet en fordrejet attrå til lejrens kvinder, skyldes det at de ståer nærmere ved deres udspring fra en mennesketype og derfor har en del tilbage af menneskets libido der har lyst og evne til alle tidsrum af året og hvert tidspunkt af døgnet. Mennesket har aldrig været et rigtigt pattedyr, ikke engang i lighed med vore nærmeste frænder, aberne, de frafaldne, derimod stammer alle abearter fra mennesketyper. Så langt fundene rækker, men det er kun kort bagud, har mennesket været forskelligt fra dyrene lige så væsentligt som dyrene er forskellige fra planter og organisk stof fra livløst. I forhold til pattedyrene har mennesket beholdt mere af krybdyret i sin natur og fremtræden, endda en fint af den forudgående padde, dette peger direkte uden om pattedyrenes hundrede millioner år tilbage mod et lavere stående krybdyr. Som et lavere stående næsten pattedyr uden forsvarsmidler og uden at være specialiseret til nogen bestemt levevis, begyndte det først fremståede menneske, homo primogenitus, sin gang over jorden, og den eneste sikre vej til at forstå vilkår og type af det oprindelige menneske er en famlende føling bagud i os selv og vor egen stilling. Et menneske kan ikke forstå mere end det selv kunde udføre eller føle mere end det selv kunde opleve, og da det lille klatrende natdyrvæsen af ydre vilkår og indre nødvendighed blev tvunget ned fra træernes fristed ud i det åbne land, fandt det alle steder optaget af andre. De måtte derfor holde sig til de steder, hvor andre ikke vilde være fordi de ikke kunde begå sig der. De måtte tage til takke med den forskellige føde de kunde hapse der. Derfor fik mennesket de farlige steder hvor andre ikke kunde hytte sig og holdt sig til de bare skrænter mellem den dækkende savanne og den skjulende skov og deres krybdyrinstinkter fik dem til ved lejlighed at søge ly i huler, men mest i hastigt dannede ly af græs og blade, af urter og grene til de selv magtede at bygge mere varige tilflugter, de der flygtede tilbage til skoven, afartede til aber. Mennesket er flygtet fra landskab til landskab til de delvist magtede at forme landskabet til eget behov, forskellige landskaber gav dem forskellig føde. Traf de over et giftigt emne, omkom nogle, de øvrige tog sig i vare for eftertiden. Landskabernes forskellige kår gav dem forskellige sædvaner, blev nogen hængende ved gamle skikke der var uheldige under de forvandlede kår, blev de tilbagestående og gled ud af menneskehedens levende strøm. Det beskedne fra træerne nedstegne væsen bjærgede sig i det åbne med al den kraft de rådede over indenfor deres skind og i en tvivlsom hensigt, de faldt hen af ulykker og ælde i det åbne, og deres skrøbelige hylstre gik til i vejr og vind uden at efterlade sig noget spor.

Fristed

Skilderi af et landskab

En tør vind strøg lempeligt over trætoppene og araucarierne stejlede rådhustårnhøjt, étage efter étage af vandret liggende sidegrene med kviste og nåle i et tæt gulv, deres tårntykke stammer stod langt fra hinanden med et tykt gråbrunt lag neddryssede nåle mellem sig, og de spidsede opad med alle de skarpe lancetformede nåle om sig. Ginkgotræerne nåede kun halvt så højt og satte de tykke blade smalt bønfaldende fra sig med to flade fingre og enkelte gule frugtblommer lå mellem deres faldne blade. Koglepalmernes stammer svajede hushøjt op med spiralsnoede rækker af bladar om sig og fyldte et langt stykke med deres svulmende topbuske, små bjergpalmer dækkede højdedraget længere ude. Et buskhøjt tæppe ulvefødder dækkede slugten mellem skovstrækningerne, padderokkerne i mosen mod søen skød mørkgrønne kandelabre af svejfede sidegrene, étagehøje bregnetræer stod langt hen ovenfor slugten og den høje hvide sol flimrede lyssitrende mellem de kniplingsfine bladfliges filigran. Mandshøje magnoliers store rødt anløbne blomster skød sig ud og ind mellem skovslyngningerne og spinkle urter med små og spidse gule blomster holdt sig i klynger hvor grunden var dem heldig. En samlet strækning groft sand plettet med lavflader og mostotter lå rundt om skovklyngerne, ned til søen på begge sider og en tæt sky gik højt oppe forbi solen. En flok hvidgrå mus listede ud fra en mosplet og bevægede sig i stød over gruset, hver gang de stod stille så det grangiveligt ud som de blot var en lille lavplet. En kattestor pungræv dukkede frem mellem ulvefødderne og stod gulbrun og vejrende mod den sølvgrå baggrund. En dørstor fugl, flammende blå og rød som solskinnet og himlen, fløj med hvæsende skrigen fra det tandfyldte gab over magnolieblomsterne, og pungræven trak sig i skjul, musene stod bomstille. Styrende med en række sidestillede fjer på den lange hale baskede den store fugl opad og nåede bjergpalmerne hvor den greb fat med vingernes sidekløer og satte sig til rette. I nogle grenhjørner af den araucarie der skød op ved siden af en flad sten som lå nøgen i det tykke nålelag, sad klumper af blakkede og brunlige, hvidgrå, rødlige og gullige væsener i sovende og åndende ro, og de sad just sådan at de faldt sammen med stammens flerfarvede barkstamme.

Solen bevægede sig uden om skovklyngerne og stod bestemt nedenfor søens længste spids, tre oksestore og muddersorte andeøgler vadede og svømmede med fire kantede ben og en lang smal balancerende hale i søens kant og de stak brede næb snadrende mod bunden mellem brandgule sværdliljer, og vandringene fra deres voldsomme plasken nåede over til søens anden bred med bølgende bevægelser i en bræmme bevokset med tidens sjældne tyndbladede græs som dækkede over bundløst dynd. To rundbuede trillebørstore skildpadder kravlede sindigt i land fra søen, en anden fulgte efter og to til, de rakte forbenene krummet frem, de slæbte de runde baglemmer lange efter sig og styrede uden om padderokkerne. Ved bækken fandt de en lang klynge skøre grønne urteblade, de bed til med næbbenes skarpe kant, og deres læderagtige skjolde såes som store grå sten der flyttede sig lidt i grønheden. En sværm håndstore insekter kom som en sky bag søen og fløj med skinnende guldglitrende vinger over vandfladen, de veg udenom de høje araucarier, de satte over ginkgotræer og koglepalmer og sænkede sig mod skrænten mellem ulvefodskrattet og bregneskoven, små langhalede slanke øgler af rottestørrelse hoppede op og snappede enkelte til sig med spidse tænder. Skyen løftede sig opad og strøg mod bjergpalmehøjderne, flere blåt og rødtskinnende fugle fløj gennem sværmen med åbne tandfyldte og snappende næb og de brede halefjer strakt til siden. Fuglene vendte om og nåede én gang til snappende at gennemflyve den skinnende sky. Alle mus havde trukket sig tilbage for de griske småøgler der stod sortglinsende i solskinnet på bøjede bagben og støttende haler. En elefantstor tyk øgle kom grønspættet frem i bregneskovens kant med hoved så stort som en tørvestak, og fra ulvefodskrattet kom samtidigt en kamelstor brunmeleret slank øgle med langt hoved. De trak sig samtidigt baglæns glidende tilbage, og i ulvefodskrattet stod rovøglen oprejst på bagbenene og den støttende hale med halvåbent grinende tandgab, i bregneskoven stod den planteædende på stolpeben med svulmende krop og to lange spidse horn på den enorme overkæbe, et mindre horn tættere mod snudespidsen. De så hinanden som et glimtende skær og en lurende bevægelse der vilde sætte et farligt spring i gang, de rappe småøgler flygtede i skjul nærmeste sted.

En lille tæt sværm spyfluelignende insekter lettede fra bjergpalmerne og svirrede over skrænten, de satte sig sugende i koglepalmernes inderste og på ginkgotræernes tykke blade, enkelte svirrede ind mellem araucarierne men undgik de spidse nåle og surrede forbi de åndende klumper af sovende væsener. En tyk flue brummede højt mod den øverste klump i araucarien ved den flade sten, og i søvne langede den røde han en arm ud og snappede fluen, førte fangsten til munden og blev siddende mandigt urørlig og sovende i sit grenhjørne, med optrukne knæ og ryggen mod træstammen. Hans røde skind var nøgent, kun i sit ansigt havde han strittende knurhår om munden, og hans bevægelse løb i små ryk gennem halvkresen af en sort og en gul, en blakket og en hvid unge til den brune voksne. Hun slog de fremadrettede øjne op og så ned ad træstammen med moderlig bekymring, intet farligt dyr var på vej mod dem, hun spejdede med glippende øjelåg mellem træerne, ingen stor fugl baskede mod dem. Hendes øjelåg faldt til, hun sad igen på hug med tyndere knurhår om munden og den buttede hage mod brystet, åndende gennem den lille topnæse. Den svævende ro gav hendes ansigt en ventende og varende samling mod noget der skulde komme. Også hendes bevægelse havde sat små ryk tilbage gennem halvkresen, de voksende unger bandtes af deres indre groen og forlod ikke den åndende søvn men nu slog den røde fader øjnene vagtsomt op for straks at mærke sig at hans familie var i sikkerhed. Med de fremadrettede øjne så han langt ud mellem trætoppene og derude lå en skinnende samling skjulende og luftige rum som han engang skulde nå. Det anede syn og den anstrengende forestilling trættede ham i dyb søvn igen, han løftede hovedet støttende mod træstammen og åndede ind. Hele familien sad i deres halvkres, de glatte underliv, et krushåret bryst, et bryst med runde diebuer, ungernes glatte bryster trak sig ud og ind i søvnen og i den ventende og varige samling mod den forvandling som engang skulde komme.

Solen var kommet bag søen, den trak sig længere og lavere væk og skinnede med fortættet eftermiddagsvarme, nogle fugle bag søen hvæsede skogrende men kom ikke nærmere. I den sparsomme bevoksning af vejbred og bittesmå hvide blomster på skrænten mellem ulvefodskrattet og bregneskoven kom et kuld på fem snogestore kvælerslangeunger frem i det drøje solskin og de fem små flygtede, rovøgler sprang straks mod dem, øglerne huggede til mod slangernes hoveder og slangerne dukkede hovedet og vred deres krop kvælende om øglerne, øglerne smuttede ud af kvælertaget og slangerne vred deres hoved fra de smalle gabs skarpe tænder, øglerne greb til og slangerne vred igen kropslyng om dem. Det varme sollys traf også de to lurende storøgler og de vilde trække sig tilbage i skjul for hinanden men den springende trang i dem drev dem et skridt frem med en hadsk hvæsen. Synligt for hinanden stod de og bandt hinanden med hårde krybdyrøjne og den rejste rovdyrøgles små forlemmer dinglede latterligt skrøbelige under det åbne tæt besatte tandgab, den firbenede øgles tre horn stak alt for spidse frem fra det enorme hoved. Den øverste familie i araucarien ved den flade sten sad stadigt sovende i halvkres om stammen, hver enkelt indenfor sit skind, og hver enkelt samlede med åndende underliv en fylde i sig til noget andet. Det dryssede sollys mellem træerne kastede over dem et dulgt skær af at blive noget mere end de var. Bag søen gik solen træt nedad og skjulte sig bag en sky, de plaskende andeøgler gispede mod skyggen og kulden og drev sindigt roende tværs over mod varmen. På skrænten havde de rottesmå øgler bidt dødeligt i slangernes hoveder og slangerne havde knaset øglernes kroppe så længe at begge hold gled ud af kampen og ind i kulden og døden som en sammenfiltret hob. Skyggekulden ramte de to lurende storøgler med en piskende mindelse i deres tågede fornemmelse og det var dem begge som de havde forsømt det eneste fornødne. De trak sig beskæmmet et skridt tilbage men de vedblev begge at rette de nådeløse krybdyrøjne hårdt mod hinanden og bandt hinanden stift sammen på stedet.

Solen var kommet nedenfor den mørke sky og trak sig helt tilbage fra det der strakte sig ud og fra fjernheden sendte den massive og kolde stråler over den strakte jord og de tre andeøgler kom til den modsatte søbreds græsklædte hængedynd. Solens overmåde røde stråler skar mod dem men den varme den skulde udstråle, kom fra vandet under det svømmende græslag. De dykkede derind, de pladrede med de tykke lemmer, de snadrede med de brede næb i dyndet og livsalig varme var om dem. De søgte længere ind og dybere ned i det undergangsgærende dynd, og de holdt åndedrættet tilbage i deres iver. I en herskende fryd af undergang trængte varmen fuldstændigt gennem dem, de lagde sig glidende hen og glemte at ånde, de var kun den slugende varme i en sidste fuldbyrdende hede og de gled ind i det som slukkede varme og kulde for stedse. Nedgangssolens stråler ramte de græssende skildpadder som et piskeslag af kulde, de trak hale, ben og hoved under skjoldets hårde læderbue og lå som tilfældige sten i græsset. Ved siden af dem kom den lille bæk skjult og spagfærdigt rislende, og mod ulvefodskrattet bredte den sig ud med flintrende glans i et flimrende skær. Til den øverste familie i araucarien ved den flade sten kom de sidste solstråler som en mild illumination, dæmpet af strittende nåle og træstammers flossede bark, og de sad stadig på hug som frøer sovende med halvt lukkede hænder mod det åndende underliv, og underlivets svampede hud pumpede ud og ind som om de samlede på noget der skulde bryde ud i en anderledes og velrettet fart mod det der kunde komme for dem. På skrænten mellem bregnerne og ulvefødderne traf solens sidste stråler en plads med ihjelbidte slanger og kvalte småøgler i mange stumper, for de to hold havde samtidigt ædt stumper af hinanden. Til de to lurende storøgler kom solnedgangsskæret med en truende kulde som var en sidste frist, i en uvirkelig hidsig varme af frygt og attrå piskedes de i gang, de havde været bundet af hinanden så længe og de sprang samtidigt, de havde forsømt meget. Med fire tykke ben og svulmende hængebug, med et sæt af den tunge bagkrop og det lange tandgab åbent klaskede de to sammen midt på skrænten, og planteøglen huggede i springet de armlange horn ind i rovøglens hals, rovøglens tandgab bed om planteøglens strube. Bundet sammen af de indtrængende horn og det bidende gab stod de mod hinanden og blev ved at bide til, blev ved at føre stødet igennem, blodet strømmede om tænder og horn fra begges halse, den grønne tykke og den gulbrune krop gled i ét med de svære valkede hudfolder til et enkelt væsens uhyrlige form. De holdt hinanden oppe med bid og stød og solen forsvandt, tusmørket kom og tæt mørke, de blev ved at stå med hinanden i en skingrende varm kølighed af udstrømmende liv, de sank med hinanden ind i den endelige kulde, mørket og natten skred videre.

Da den tørre aftenluft ramte familien øverst i araucarien ved den store liggende sten, slog dens kulde dem vågne og det varme blod sydede til modstand i dem. Halvkresen rejste sig på strakte ben og de neglede fingre greb fat i stammens barkflækker. Oprejste i deres fulde egernstørrelse hvislede de snøftende, peb gispende og fortalte hinanden at det snart var tid at komme ned at drikke og klatte det fra sig som de ikke måtte lade falde højt fra deres rede. Halykresens sidegrene var forbundet med mindre grene der holdtes fast ved at være stukket ind og over hinanden, og sidegrene hvor spidse nåle stak op, var dækket med omvendte kviste. De havde også dækket de hårde grene med bløde urter og blade slæbt op fra deres togter nede på jorden. Den røde fader så med fremadrettede skarpe øjne at ginkgoklyngen havde samlet mørke under de tykke blade men koglepalmerne havde ikke sluppet dagslyset under deres buskede toppe og bjergpalmerne på højdedraget stod åbent frem. Den gule unge missede med blide paddeøjne og så langt ned mellem mange sidegrene, bøjede sig og løftede den ene fod for at gnide lidt harpiks af. Den blakkede unge kvækkede for sig selv at de måtte skynde sig ned før andre tog de bedste larver under nålelaget, og hun gned forsigtigt fingerspidsen mod træbarken. Den sorte største unge hvislede imod at de tidligt nok kunde komme ned på den faste farlige grund, og hun tog med kælende hænder op ad sin nøgne hud og satte to fingre om hver af de barnligt spæde brystvorter for at gnide en kløe bort. Den hvide mindste unge støttede sig sygt mod sin brune moder, rystede mod nattekulden og lukkede øjnene halvt. Den brune moder vejrede forsigtigt om sig og spejdede nedad om de andre havde begyndt nedstigningen. Fra sin plads i den anden ende af halvkresen så den røde fader bestemt på den syge unge og den brune moder med hårde krybdyrøjne og hvislede kun forståeligt for hende at de lige så godt først som sidst kunde styrte den syge ned på stenen før de drog af. Hendes øjne havde det blide paddeskær og hun trak den hvide tættere til sig med sin arm og snøftede imod at han skulde vokse sig fra det og klare sig, i den sidste tid havde han rettet sig meget. Den rødes nøgne krybdyransigt rystede imod med strittende knurhår om munden og de lange hår oven på hovedet struttede. Hendes blide paddeøjne trak det hårde krybdyrskær over sig og hun blev ved at holde den syge tæt til sig. Aftenluften om familien blev koldere og mørkere.

Højdedragets lave bjergpalmer såes ikke mere, under koglepalmernes buskede toppe lå tætpakket mørke og ginkgotræernes udstrakte klump var idel sorthed. Med den nøgne ansigtshud fæstnet i et hengivet træk sank den øverste familie i araucarien langsomt ned med bøjede knæ i ærbødighed for Den Løftende Magt som var i alting og i dem selv, de lukkede øjnene og holdt mørket fast, deres buttede hager bøjede sig mod brystet og deres bløde frøhud holdt sig i ro om den skrøbelige krop, det glimtede gennem dem at Den Løftende Magt vilde beskytte dem i den strakte grunds farer og føre dem uskadte tilbage til deres fristed når lyset igen var om dem. De slog de fremadrettede øjne op med bestemt krybdyrhårdhed, og med deres skimtende nattesyn så de ned gennem araucariens grenétager, den brune moder var den første der sænkede sig fra strakte arme og med lange gribende bagben til den næste sidegren, hun havde den hvide unge med sig, støttede ham og så efter at han ikke trådte fejl med det forkrøblede bagben da hun hejsede sig ned, de øvrige af familien fulgte med gribende hænder og strakte bagben. Da de skimtende og missende i mørket kom til familien nedenunder, sørgede de for at holde sig bag stammen modsat den fremmede rede, de skulde ikke risikere nogen skærmydsel med det trættekære rak, iøvrigt var underboerne klatret ned i forvejen. Med livlige bevægelser mellem hinanden kom de længere nedad og deres nøgne ansigter strammedes med krybdyrhårdhed i mørket, de passede på ikke at falde og få det skrøbelige indhold indenfor deres skind maset mod den dunkle hårde grund under dem. Med gribende hænder tog de fat i kviste og om hovedstammens barktapper, de sørgede også for at skåne fingrenes skrøbelige negle men de buttede hager var ikke lange snuder der kunde støde imod noget.

Den røde fader svang sin haleløse bag og prikkede den blakkede datter i siden, gnislede lyde om alt det de skulde finde med de natteklare øjne i mørket. Den brune moder holdt stadig den skævbenede hvide med sig, han havde en god kort og tyk halestump at støtte med, hun holdt sin halvlange halestump stift og hvislede til sig selv hvor godt han klarede sig. Den halvvoksne gule søn og næsten voksne sorte datter dyttede hinanden fortroligt i siden, viftede med korte haler og snøftede højt om alt de de skulde opleve og spise inden det igen blev lyst, de fik også halerne gnedet kælent mod hinanden. Også de sidste underboer var draget ud, familien kom ned på jorden og stod vaklende med armenes tomme hænder som ikke havde noget at gribe om. Langt ud mellem de tykke træstammer lå mørket gennemskueligt for deres natteøjne, og deres blødthudede kroppe svulmede indefra mod den store rummelighed om dem, deres skinnende øjne så en lang vandring foran. Den underboende familie var ikke kommet derfra, en brun næsten voksen søn holdt sig tilbage og familiens den sorte var hos ham i et spring, de gned sig kælent til hinanden men den røde fader skred ind mellem dem, hun skulde ikke mænge sig med den brune bengel. Den gule søn havde kastet sig ned på hænderne og straks snuset sig til en tyk larve som han drog frem under nålelaget, den røde fader skyndte på dem, de var tørstige og skulde til drikkestedet inden der blev for mange andre. Klatrende over nålelaget, hoppende og med stive skridt på rejste bagben kom de i gang og kendte vejen. Der var også andre på vej omkring dem, Den Løftende Magt var med dem og havde forordnet at ingen overfaldt en anden ved drikkestedet, på vej dertil eller derfra.

Men den fårestore pattedyrøgle havde ikke blodvarme nok til at holde sig vågen længere i natten, med en opgivende knurren sank den tilbage i en fold af den store træstammes rodudbuninger. Dens små griseøjne faldt glitrende i og det frygtelige tandgab klappede sammen, de klodsede ben slappedes mod den svulmende bug, den lå med strittende hudskæg om munden og såes som en udbuning af træstammen. Familien løstes ud af sin stivnede skræk og den syge hvide unge var ramt. For deres natseende øjnes dunkle og skarpe syn lå den i mørket med sin raske arm bidt sønder og det syge ben knækket. De stod hjælpeløse om den lemlæstede og de nøgne ansigter sitrede med et menneskeligt bekymret udtryk, Den Løftende Magt som alene kunde beskytte dem, var forsvundet. Den sorte søster lirkede med blide paddeøjne forsigtigt ved den knuste arm og den blakkede søster fik med bløde frøbevægelser skudt blade under den liggende, den gule broder lagde sig tæt til ham for at støtte hans rejsning. Den røde faders øjne blev krybdyrhårde i mørket, han rejste sig højere og strunkere, men den brune moder bøjede hele sig selv ned og fik den lemlæstede rejst mod sig med et tag i den raske arm, hun lod ham støtte på sit krøblede ben.