Marcus Lauesen

Han og hans næste

Et grænselandsbillede

Lindhardt og Ringhof

Han og hans næste

Copyright © 1938, 2017 Marcus Lauesen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711639955

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1.

Han havde været mange Steder, næsten i alle Verdens Lande; men sidst, inden han kom hjem, var han i Amerika; derfor kaldtes han altid Amerikaneren. Og at være Amerikaner i en lille Landsby er meget, især naar Amerikaneren er rig.

Han havde været Sømand, ogsaa Kaptajn gennem en kort Aarrække; men saa fik han Stær paa det ene Øje og maatte sige Søen Farvel. Det var ikke nogen stor Ulykke, om han blot beholdt Synet paa det andet Øje, for han havde nok at leve af.

I Virkeligheden var Jochim Ravn slet ikke ked af at blive slaaet ud som Sømand, for at være Kaptajn betød et Driverliv, der var hans Natur imod. Han vilde hellere tage sig noget til. Saa købte han saa mange Aktier i en ung Bomuldsplantage i Sydstaterne, at han fik en Del at sige over selve Driften; det morede ham at gaa omkring midt i Arbejdet; og det gav ham Penge. Han forstod at øge sit Pund uden at lade det gaa ud over andre.

For et Par Aar siden tog han hjem for at dø. Han havde ikke set sit Hjem i fyrretyve Aar, og alligevel havde den lille Landsby været hans eneste Hjem. Han længtes ikke og havde aldrig gjort det; han var for helt Ungkarl til at kende Længsler. Men selv de fremmede Steder i Udlandet, hvor han havde boet og befundet sig vel i lange Tider, blev aldrig Hjem for ham. Kun to Steder i Verden kunde kaldes et Hjem, — det Sted, hvor man var født, og det Sted, hvor man boede med sin Familie, om man da havde Lyst til at anskaffe sig en Familie. Derfor, da han var kommet hjem til den forvandlede Landsby og byggede sin Villa, kaldte han den aldrig for andet end sit Hus. — Jeg er oppe i mit Hus, sagde han, naar nogen ringede til ham, — aldrig: — jeg er hjemme.

Kun det engelske well og det snurrende r havde sneget sig ind i hans Sprog og forblev uudryddelige. Ellers talte han den hjemlige Dialekt renere end de fleste. Han havde vistnok sat en Ære i at bevare Modersmaalet. Ogsaa han var jo i sin Tid udvandret for ikke at blive tysk Soldat.

Først da han var kommet hjem, havde han for Alvor lagt op. Og nu fortsatte han med en næsten ungdommelig Flid et Arbejde, han før kun havde puslet med i sin Fritid, — han gav sig til at læse. Jochim Ravn vidste en Del om mange Ting, og han havde en brændende Lyst til Indsigt i denne Verdens Gang. Det kunde da være passende at bruge Livets sidste Aar til at efterkomme denne Lyst. Biblioteket maatte rykke ud med, hvad det havde og ofte skaffe mere Stof andre Steder fra. Han læste Bøger for mere end Tidsfordriv. Men han drak maaske for mange Cognac’er under Læsningen; han sad og blev rødmosset og tykvommet. Til sidst fik han den pinefulde Gammelmandssygdom. Men han var saadan, at Smerter, selv de haardeste, ikke gjorde ham saa meget, for han sagde, — der er jo ingen, der har lovet os det bedre. —

2

Naturligvis, — de første Uger herhjemme var det nok at mærke, hvor længe han havde været borte. Han udtalte hvert Ord godt og hjemligt nok, men han brugte langt fra altid de rigtige Ord, og tit satte han Sætninger sammen efter engelsk Mønster. Mange fandt det morsomt, men Jochim selv vilde vænne sig af med det, for at han kunde blive som de andre.

Den allerførste Dag hjemme kom denne Sprogets Kejtethed ham til Hjælp.

Fyrretyve Aar er den største Part af et Menneskeliv. Og den, som ikke har set sit Hjemland saa lang en Tid, kan ikke vente, at han skal kende det igen. Paa Turen over Atlanten og under den Uge, han opholdt sig i Hamborg, havde Jochim gjort sig klart, at det var haabløst at vente noget bestemt, forestille sig et eller andet om Hjemkomsten, hvis han ikke vilde opleve Skuffelser. De fleste af hans egne jævnaldrende var vel døde. Og gamle Venners ukendte Børn er tit noget underligt noget. Af Familie havde han næsten intet tilbage. Kun een regnede han med sikkert at træffe, — sin Broders Enke Christine Ravn. Han huskede hende som attenaars Pige. Allerede den Gang havde Broderen Bertel sværmet for hende, og han vidste, at hun nu sad paa Gaarden med Sønnen som Førstehjælp. Til hende havde han skrevet, at han tænkte paa at komme hjem.

Christine Ravn blev glad for det Brev, og hun læste det mange Gange. Et Brev fra Bertels Broder bragte hende Manden nærmere. Hun var ensom, trængte til Selskab, til lidt Forstaaelse. Hun ventede at finde den hos Jochim. I sin Haabets Glæde fortalte hun til Venner og Naboer, at Jochim kom hjem. Snart vidste alle i Sognet, at den rige Amerikaner var undervejs, og de betrængte saa Skatten falde til næste Aar.

Han ventedes naturligvis med Juleskibet. Skuffelsen over, at han ikke kom, tog lidt paa den gamle Christine, der havde pyntet op i Gæsteværelset og fyret et Par Uger, for at Lagnerne ikke skulde være klamme. Hun fandt ingen Trøst i det Kort, der kom Juleaften. Der stod kun, — Glædelig Jul, og at Jochim vilde se sig om i Hamborg en lille Tid før han tog hjem. — Naar han ikke giver ordentlig Besked, tænkte Christine bittert, kan han heller ikke vente en ordentlig Modtagelse. Hun gik tidligt i Seng og lod de unge feste alene og græd lidt over, at hun ikke selv var ung mere og heller ikke engang havde en jævnaldrende at tale med. —

Jochim kom en af disse glansløse Dage mellem Jul og Nytaar, hvor Trætheden efter Fest og megen Mad faar mange til at tænke, at der i Grunden gøres mere ud af Julen, end den er værd.

Fra den sidste Jernbanestation tog han videre med Rutebil. Jo, han kendte Landet igen, selv om den nye Asfaltvej havde skaaret Skrænter gennem et Højdedrag, han derude havde set i Drømme, naar han var mest rolig og lykkelig, og selv om der var bygget Dæmninger over Kløfter, som i hans Barndom havde ligget hen i eventyrmættet Vildnis, som ogsaa derude i Verden havde vist sig for ham i Drømme. Men han var forberedt paa, at det maatte være omtrent saadan. Hist og her genkendte han en Gaard, som laa alene i Læ af høje Træer. Men da han naaede Landsbyen, var der ikke meget igen af det, han kunde huske. Den hvide Kirke, naturligvis, den var der, og Stendiget, og et enkelt grimt Hus, som var nybygget dengang han tog hjemmefra. Men Vejen var ikke mere en Vej, det var en rigtig Gade med Kantsten og Fortov; og langs Gaden, som slet ikke fulgte den gamle Vejs Slyngninger, laa smaa og lidt større røde eller hvide eller gule Huse med de Skilte, der fortalte om Udviklingens Uundgaaelighed, — Radioforretning, Bilreparation, Damefrisør. Heller ikke det kunde være anderledes.

Han stod af ved Bageren, satte sine Kufferter ind i Butikken og sagde, at de vilde blive hentet. Saa gik han den Vej, han huskede som den rigtige Retning, hjem til Gaarden, der laa et lille Stykke uden for Byen.

Det var en af disse milde Dage med lav Sol, som smelter Natfrostens sprukne Skal uden for Skyggen. Ind til Husenes Nordside var Asfalt og Grus graasprængt af Rim; men midt paa Vejen glinsede Fugten med gyldne Stænk af fladkørte Hestepærer. Og fra Tagene, der vendte mod Syd, dryppede Istapperne deres klingre Perler mod Stenbroen.

Folk vendte sig efter den fremmede og stak Hovederne sammen. Konerne kom frem til Vinduerne, og Købmændene gik ud for at rette paa deres Automater. — Gud ved, om det ikke er en tysk Professor, — sagde de; og det kom vel af, at Jochim i Hamborg havde købt sig en laadden grøn Frakke. Det kom ogsaa af, at Spændingen var gaaet af den rige Amerikaner, siden han ikke var med Juleskibet og blev interviewet i Radioen. Kun een derinde bag Nysgerrighedens og Sladderens Ruder genkendte ham, — det var Stine Lassen, hans Barnepige. Hun genkendte ham paa Gangen; men hun sad i Rullestol, og hendes Røst var knækket. Hun fik ikke meddelt sin Nyhed før Søsteren kom og pakkede hende i Seng. Og da vidste hele Byen det.

Det var en stor Skuffelse, at han saa saadan ud, — en lille trind Mand med lidt slaskende graa Bukser, almindelig laadden Frakke og en krøllet blød Filthat. Det var ogsaa et kedeligt Ansigt, han havde, fordi det blinde hvide Øje fyldte saa meget. Han kunde næppe være saa forfærdelig rig.

Jochim havde i Erindring om sin Barndoms hushøje Snedriver klædt sig varmt paa. Men snart maatte han tage Frakken over Armen og Hatten i Haanden. Han havde glemt, at i Danmark begynder Vinter og Foraar ofte samtidigt. Og da han naaede frem til Gaarden, gik han og tørrede sin Pande. Han havde knappet Trøje og Vest op og tænkte ikke paa at knappe til igen.

Gaardens Stuehus genkendte han helt, — den lange straatækte Længe under de høje Lindetræer, de sejsten Vinduer med buet Glas ud i Solsiden. Et Par store gule Lader var nye, og det var jo kun godt. Han standsede ikke for at tage Synet til sig. Det behøvedes ikke for en Mand med en god Hukommelse. Nej, han gik lige over Havegruset gennem den aabne Forstuedør og ind i Dagligstuen.

Der sad i en lav Lænestol Christine og sov. Han genkendte hende ikke, men det maatte være hende, — en lille, meget svær Kone med et Brus af hvide Krøller om et rødmosset Ansigt. Hun havde foldet Hænderne over det høje Bryst og lod dem bære op og ned af Aandedraget som en Baad paa Bølgerne. Hun syntes helt at være i Søvnens Vold. Nu saa han et Træk om Munden, en Anelse af en fast Vilje i Mundvigen, han alligevel huskede fra dengang hun var ung og smuk. Og for ikke at skræmme hende skyndte han sig at sætte sin sorte Lap for det syge Øje.

Saa rømmede han sig et Par Gange. Først viftede Christine bare med en Finger som for at jage en Flue væk; men saa slog hun Øjnene op, missede forskrækket imod ham, og hendes røde Ansigt blev endnu mere rødt.

— Ja, jeg er da Jochim, sagde han med et stort Smil, — der er saamænd ikke noget at være bange for.

Saa hurtigt hendes gigtømme Ryg taalte det, kom hun op af Stolen. — Nej, uha da, nej, uha da, jamen saa maa jeg da sige Velkommen hjem!

Aa, hun blussede og brændte, og for at hjælpe hende sagde han: — Det er varmt herhjemme, hva’!

— Ja, det er kønt Vejr i Dag, stammede hun!

Alt det enkle var saa svært, næsten ikke til at komme over, dette med at faa Tøjet hængt, at faa sagt: Sid ned!, at faa budt Kaffe. Den rolige Christine Ravn var ude af sig selv. Sønnen var ikke hjemme, og Pigen i Køkkenet blev nervøs. Da Jochim uden videre tændte sig en Cigaret, var Christine nær faldet om, — tænk, saadan en gammel Mand med Cigaret! Havde det været en Cigar, det kunde hun da forstaa, den kunde hun have budt ham, og det vilde maaske have hjulpet endda. — Hun vidste heller ikke, om hun skulde sige du eller De til Jochim. Han sagde hele Tiden du, men hun sagde snart De, snart du.

Jochim tænkte, det vilde være rart med en Cognac nu, men det tør jeg ikke bede om.

Christine tænkte, hvis jeg nu turde byde ham et Glas, saa vilde det hele sikkert gaa meget lettere; men jeg tør ikke komme med den hjemmelavede.

Et Par Timer sled sig hen; men saa kom omsider Udløsningen. Hun sagde: — Det er da i Grunden mærkeligt, at du taler saa godt Dansk.

Han smilte lidt forlegent. — Jo, det gaar jo endda. Man har at passe paa sit Modersmaal. De sad ved Kaffen og det sønderjyske Væld af Kager. Han kunde ikke lide Kaffebordet, men han kunde lide Christine, fordi hun saa ud til at være en god Kone, og fordi hun var hans Broders Enke, og saa fordi hun var den, der nu passede hans Barndoms Hjem. Hun dirrede endnu af Angst og Skyhed for den fremmede, men det skulde overstaas. Han maatte hjælpe hende, og derfor bøjede han sig ind over Bordet, smilte saa aabent han kunde og sagde: — Ja, Christine, jeg kender jo ikke nogen mere herhjemme, og saa vil jeg da spørge, om jeg en lille Tid maatte leve med dig.

Alt havde været forvirret for Christine de sidste Timer, men dette var værre end Nervøsiteten, det var selve Vanviddet! At en enøjet gammel Amerikaner kom og bad om at maatte leve med hende! — Hva’be — hva’be — — Gløden i hendes Kinder sluktes, Kaffekoppen drattede ned paa Dugen, og Teskeen med en Klat Flødeskum suste fra Munden ned i Skødet, efterladende hvide Spor paa hendes Kjole.

Jochim saa hendes Angst, men forstod den ikke. — Jeg mener altsaa bare, hvis du har faaet et Rum til mig.

Gæsteværelse, Gæsteværelse, Gæsteværelse! — hamrede det saa i Christines Hjerne. Den stivnende Angst veg et Skridt fra hendes Bevidsthed; hun tog Mod til sig, saa paa ham, stirrede ind i det ene Øje, som var hele hans Ansigt, opfattede hans jævne Godhed, som ogsaa gjaldt hende, og begyndte at rødme igen og tænkte undseligt: — Jeg ved det jo ikke, men gamle Mennesker kan jo ogsaa holde af hinanden, og slog Øjnene ned, som en fin gammel Kvinde slaar Øjnene ned, naar der er noget, hun ikke forstaar.

Og i samme Øjeblik gik det op for Jochim Ravn, at han derude i Verden havde glemt det lille Ord at bo, fordi han næsten altid havde talt Engelsk. Og han smed Teskeen ned i Koppen. — Nej, undskyld, Christine, du maa virkelig undskylde, — jeg vilde sige, at hvis du har Plads, saa vilde jeg gerne bo hos dig en lille Tid.

Saa kunde Christine ogsaa le. Med eet var hun befriet. De kunde se paa hinanden, at alt nu var overvundet. Gennem Undselighedens stille Smil blev de Venner. Det havde været svært, men nu var alt overvundet, langt mere end nogen af dem havde tænkt sig.

3.

Men det er klart, efter saadan en Misforstaaelse gjorde Jochim sig Umage for helt at komme tilbage til sin Barndoms Sprog. Han havde talt det i Colombo, i Manila, i Melbourne, i Seattle, overalt i Verden, hvor han traf Sømænd herhjemmefra, og da han selv var Kaptajn havde han saa vidt muligt kun mønstret Danske. I Staterne havde han drillet Landsmænd, naar de ikke kunde tale Modersmaalet rent. Men han mente ikke noget nationalt dermed; han kunde væmmes ved Talen om, at det Sprog, hvorpaa man havde lært sit Fadervor, var det bedste Sprog. Det eneste, han for sin Del kunde sige, var, at han syntes om det Sprog, og som en fri Mand vilde han have Lov til at holde fast ved, hvad han kunde lide, og lade falde, hvad han ikke brød sig om. Derfor havde han ladet sit Tyske falde. Han kunde endnu læse Tysk, men han talte det daarligt. Folk tog fejl af ham af den Grund; de troede, han var Tyskerhader. Nonsens, sagde han, — naar jeg nu ikke bryder mig om det, hvem i Alverden skulde saa forhindre mig i, med bedste Samvittighed at glemme der, die og das? —

Han havde ikke boet en Maaned hos Christine paa den fædrene Gaard, før han købte Grund. Og saa snart Frosten var af Jorden, begyndte han at bygge. Om han ikke havde syntes om det herhjemme, var han rejst et andet Sted hen, — anderledes var det ikke. Han følte ikke nogen Forpligtelse over for nogen, heller ikke over for Christine. Hun var livet op efter de første Dage, og han vidste, at hun havde godt af den Forandring, Samtalerne med ham kunde betyde. Men naar han besluttede sig til at blive, var det fordi han selv syntes, her var godt at være og her var meget, han maatte lære at kende. Han havde altid været saa nøgtern, at han mente, et Menneske gjorde mest Fyldest der, hvor det følte sig vel uden alt for store Ofre.