Barbara Cartland

Den sorte panter

Lindhardt og Ringhof

Den sorte panter
er oversat fra engelsk af Jette Lond efter

The Black Panther

Forsidebillede: Shutterstock

Forside layout: Grafiskstue.dk

Copyright © 1976, 2016 Cartland Promotions og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711641668

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

Det er svært at vide, hvor jeg skal begynde på denne historie. Fødselen er den naturlige begyndelse på ethvert menneskes historie, ganske som døden må være afslutningen. Og hvordan skal jeg kunne fortælle om de sidste dramatiske måneder uden at omtale udviklingsårene, den langsomme opvågnen til forståelse, der gik forud for dem?

Hele mit liv har jeg prøvet at undgå at lære mig selv rigtigt at kende; måske var jeg instinktivt bange for at få for meget at vide, eller måske var jeg bange for stærke følelser.

I ungdomstiden viger de fleste mennesker tilbage for de naturlige følelser … de mærker deres styrke og prøver forgæves at dæmme op for strømmen. De fleste skoledrenge har ikke brug for piger, og små piger har en periode, hvor de hader drenge.

Jeg hadede mig selv. Jeg husker det øjeblik, da jeg for første gang så mit ansigt tydeligt. Jeg kan ikke huske værelset eller spejlet, jeg så i; men jeg kan stadig se mit spejlbillede stirre tilbage på mig. De tykke, hvide og lyserøde kinder, det lyse hår, der lignede hø, det halvt vrede, halvt forbløffede udtryk i mine blå øjne.

Jeg hadede, hvad jeg så. Jeg må have været meget ung.

Et andet øjeblik i min barndom står endnu mere levende for mig. Mine forældre holdt en havefest af en slags, og jeg kan huske orkesteret, der spillede på græsplænen. Musikken henrev mig … visse former for musik har altid fremkaldt mærkelige følelser i mig … jeg begyndte at danse. For første gang i mit liv lagde jeg mærke til andre mennesker. Jeg ville have dem til at klappe ad mig. Jeg troede, jeg kunne svæve yndefuldt hen over græsset … jeg forestillede mig en svale i flugt. Pludselig fik jeg øje på mit ene knæ. Det var tykt og hvidt og så klodset ud under min kjole. Jeg holdt op med at danse og løb min vej. Jeg løb og løb, jeg kan hverken huske hvorhen eller hvor længe; men jeg kan stadig mærke, hvor elendig jeg følte mig.

Alligevel har jeg altid beundret min mor, som jeg ligner, og nu, hvor hun er tres, synes jeg stadig, hun er en af de yndigste kvinder, jeg nogen sinde har set. Hun er højere end jeg og har mere værdighed, end jeg nogen sinde vil få. Måske er det hendes sindsro, der gør hende så yndig. Intet går hende tilsyneladende på. Jeg har aldrig hørt hende beklage sig, og hun går gennem livet som et skib for fulde sejl, og tager alt som det kommer.

Som barn forstod jeg, at jeg burde have lignet hende af sind; men jeg har aldrig haft andet til fælles med hende end de kraftige knogler, der er karakteristiske for hendes familie, de klassiske træk og det gyldne hår, der gjorde, at hun som ung pige blev kaldt »Den engelske Rose.«

I min mors unge dage omkring århundredskiftet var det moderne at beskrive skønheder som blomster, og hun blev altid omtalt i pressen som »Rosen«. Alligevel kan jeg huske at jeg mange år senere fik kvalme, når jeg hørte folk omtale mig som en rosenknop. Jeg ville så gerne ligne Angela. Hun var min eneste søster … elleve år ældre end jeg … og min bor David var kun tre år yngre end hun.

Jeg var en efternøler. Det kaldte far mig ofte, og mere end én gang fortalte mor mig, at hun havde været ked af at skulle i gang med bleer og småbørnspleje igen, netop som hun troede, at hun var færdig med den slags.

Jeg følte mig frygtelig ensom som barn. Angela blev undervist af en meget hoven guvernante, der ikke kunne med min barnepige. David så jeg ikke meget til; han kom på kostskole kort efter, at jeg var blevet født, og da jeg blev gammel nok til at lægge mærke til ham i ferierne, havde han nået den alder, hvor han ikke havde brug for piger.

Angela var mørk og slank og havde de markerede ansigtstræk, der er karakteristiske for min fars familie. Hun kom på kostskole, da hun var seksten, og efter den tid så jeg hende kun sjældent. Da hun var færdig med skolen, gav mor og far hende en kort sæson i London. Jeg var stadig en lille pige, men gammel nok til at få undervisning, og min barnepige plejede at lære mig at læse og skrive hver morgen, mens hun vaskede og strøg mine kjoler.

Det er mærkeligt, hvor et barn aldrig forstår, hvad penge betyder. Efterhånden som jeg voksede op, blev flere og flere af værelserne i huset lukket af, der blev færre og færre tjenestefolk, og sjældnere og sjældnere fik mor og jeg nye kjoler. Ved måltiderne talte far om besparelser på godset. Intet af det gjorde indtryk på mig, fordi »de fattige« efter min opfattelse var dem, der boede i hytter op hvis børn jeg så lege i udkanten af landsbyen, og arbejdede i marken sammen med deres forældre. Først nu forstår jeg, hvor vanskelige de år var; David var på en dyr kostskole, og Angela ville gerne more sig så meget som muligt som andre unge piger på hendes alder.

Det var mærkeligt, at jeg ikke var mere lykkelig; for trods alt plejer ethvert barn at drømme om en kæmpestor have på landet, en pony at ride på og meget lidt opsyn. Jeg kan huske, at jeg ofte sad og stirrede ud ad vinduet, plaget af en følelse, jeg kun kan beskrive som hjemve … jeg kender intet andet ord, der dækker. Jeg havde tit mareridt og grådanfald, hvilket min mor slet ikke kunne forstå, fordi jeg ellers var forholdsvis rolig af temperament.

Senere fik jeg en guvernante; jeg måtte dele hende med to andre børn i landsbyen, og min barnepige blev boende og sørgede for mit tøj.

Jeg var tilbage af min alder, og jeg hadede at lære noget. Måske skyldtes det, at jeg fik dårlig undervisning. Vores guvernante havde svært ved at klare undervisningen af tre piger på hver sit alderstrin, og hun havde slet ikke overskud til at gøre undervisningen morsom.

Mærkeligt nok var det gennem hende jeg fik en glødende interesse.

Vi havde en gammel grammofon. Pladerne var også gamle og slidte. Til min fødselsdag om sommeren forærede Miss Jenkins mig to plader. Jeg blev skuffet over gaven, takkede hende høfligt og glemte alt om dem i næsten fjorten dage. Så en lørdag hvor det regnede, spillede

jeg dem. Fra dette øjeblik åbnede en ny verden sig for mig: En verden af lyd. Jeg havde aldrig forestillet mig noget sådant, og jeg havde aldrig oplevet følelser, som dem der skyllede ind over mig, mens jeg lyttede. Jeg spillede de plader igen og igen, indtil de næsten var slidt op … jeg har dem endnu.

Da jeg blev seksten, var der tale om at sende mig i skole; men far fandt ud af, at han ikke havde råd. Jeg tror, de håbede at få mig hurtigt gift; for Angela havde gjort et vældig godt parti allerede i sin første sæson. Hun havde truffet Henry Watson, der var søn af en af de rigeste bryggeriejere i landet, og han havde ingen søskende at dele arven med. Ganske vist var det ikke det helt ideelle ægteskab … min far havde hellere set Angela gift ind i en finere familie … men han var meget glad for, at Angela ville blive rig og ikke få alle de økonomiske problemer, han selv havde haft.

Henry Watson var næsten syvogtredive, da han giftede sig med hende. Han var kraftigt bygget og en smule opblæst, men ellers flink nok. Han var medlem af underhuset og meget ivrig efter at få en kone, der kunne repræsentere. Jeg tvivlede ikke om, at Angela ville klare de selskabelige forpligtelser fremragende; da jeg lærte min svoger nærmere at kende, opdagede jeg, at han nød både Angelas titel og den stilling i samfundet, hans ægteskab havde givet ham.

Vi var alle blevet opdraget til at regne far for en betydningsfuld mand, selv om han ikke var rig. Trods alt var familien blevet adlet i det syttende århundrede, og Maysfield havde allerede dengang været i familiens besiddelse næsten hundrede år. Fra David var ganske lille, havde han fået indprentet, at det vigtigste i hans liv var, at han ville komme til at arve både Maysfield og sin fars navn.

Det værste, far kunne sige til os, hvis vi havde været uartige, var: – Jeg forventer, at ingen i min familie opfører sig sådan. Det sagde han på en egen streng måde, der var meget værre, end hvis han havde været vred.

Jeg var kun otte år, da Angela giftede sig. Fem år senere havde hun to børn; men da hun boede i London, så jeg næsten aldrig noget til hende. Af og til kom hun og Henry på weekend. Da jeg var seksten år, hilste hun mig med ordene: – Hvor er du dog blevet tyk, Lyn, og jeg hadede hende næsten i det øjeblik. Hun så selv vældig godt ud, og hun var altid klædt efter sidste mode.

Således voksede jeg altså op på Maysfield. Der var altid mange ting at gøre; men jeg gjorde dem næsten automatisk, ganske som man kan spise et måltid uden at smage det. Jeg levede ikke, jeg drømte. Måske var det noget ganske normalt for en teenager.

Jeg havde én ven, sognepræsten. Han var gammel, langt over tres; men han havde en forståelse for andre mennesker, der fik både unge og gamle til at betro sig til ham. Hans datter, der blev undervist sammen med mig, var et noget klynkende barn, som han var endeløs tålmodig og kærlig over for.

Han var altid sød mod mig. Han beundrede far meget; men jeg tror, han var en smule lettet over at kunne dele udgifterne til sin datters uddannelse med to andre børns forældre. Han levede en asketisk tilværelse i præstegården, og han må have været meget ensom; for hans kone havde været død i adskillige år. Den guvernante, der underviste os, holdt også hus for ham, og hun var langt ude i familie med ham.

Vi blev undervist i præstegården, og så snart dagens skoletimer var forbi, gav jeg mig til at lede efter min vært. Som regel fandt jeg ham i haven. Han elskede sin have, den var hans eneste lidenskab. Han lærte mig meget om blomster.

Men det var ikke altid, vi snakkede om blomster. Han fortalte mig om mennesker, historie, geografi og litteratur. Og jeg huskede hvert ord, han havde sagt, mens jeg glemte, hvad guvernanten havde lært mig, så snart timerne var forbi. En dag viste han mig sit bibliotek. Han havde mange bøger, hvoraf de fleste var slidte, fordi han gerne købte dem brugte.

Den første dag var det mest for at glæde ham, jeg lånte en bog. Men det blev begyndelsen til en sand læselidenskab. Jeg kunne ikke lægge en bog fra mig, når jeg var begyndt på den; det gik ud over min nattesøvn.

Måske var det dengang, jeg opdagede, hvad det ville sige at være lykkelig. Når jeg læste, var jeg i en anden verden, og jeg koncentrerede mig sådan om det, at jeg ikke hørte folk tale til mig. Ofte blev jeg revet bort fra min læsning af et menneske, jeg ikke anede befandt sig i samme værelse.

Mine forældre drillede mig lidt med det. – Jeg må tilstå, at jeg aldrig havde ventet, at et af mine børn skulle udvikle sig til en bogorm, plejede far at sige. Han levede stort set sit liv udendørs, og om aftenen havde han ikke energi til at læse andet end The Times.

Jeg så sjældent min mor læse. Hun syede, strikkede og skrev breve. Mor er af den gamle skole, der fører en omfattende korrespondance selv med bekendte, hun ikke har set i flere år. Hvad hun skriver om, kan jeg ikke begribe; men hendes breve er lange. Mindst én gang om ugen skriver hun til David, der har været i Indien med sit regiment, fra jeg var atten år. Jeg ser hende fylde ark efter ark, mens jeg selv må vride min hjerne for at finde på noget, der kan interessere ham, når jeg endelig skriver til ham.

Da jeg var atten, døde min fars bror, og vi sørgede et halvt år. Derfor var det umuligt for mig at få min første sæson det år. Vi gik i sort og kunne ikke tage mod invitationer. Eftersom jeg har fødselsdag i juni, gik der et helt år tabt, og selv om jeg ikke havde regnet med at få en sæson i London, sådan som Angela havde haft, havde jeg dog håbet på, at min mor ville lade mig bo hos forskellige bekendte, der ville prøve at gøre deres bedste for mig. Det var en stor skuffelse for mig, at jeg ikke kunne komme hjemmefra, sådan som jeg havde glædet mig til.

Dengang de fortalte mig, at onkel Granville var død, satte jeg mig ned og græd. Jeg tror, far var glad for at se min sorg … onkel Granville havde altid været hans yndlingsbror, og han havde ofte besøgt os på Maysfield. Han var højesteretsdommer; personligt fandt jeg ham kedelig, hoven og egoistisk som så mange gamle ungkarle. Jeg kunne ikke forklare, at jeg ikke sørgede over ham, men over mine bristede håb, og mine tårer blev en hyldest til hans minde.

Andet kapitel

Hele mit liv blev forandret den majmorgen, mor råbte: – Gwendolyn! mens jeg var ved at ordne blomster i husholderskens værelse.

Mor er det eneste menneske, der bruger mit døbenavn; det var hendes mors navn, og derfor kan hun lide det. Alle andre siger altid, at det lyder rædselsfuldt, og lige siden jeg var spæd, er jeg blevet kaldt »Lyn«. Mor lader sig imidlertid aldrig påvirke af andres meninger.

– Gwendolyn, råbte hun, – kom her.

Jeg satte blomsterne fra mig med et suk. Der var så meget at gøre i huset, og jeg blev altid afbrudt, når jeg var i færd med noget, og bedt om at gøre noget andet. Min mor var svagelig, og derfor måtte jeg både ordne blomster, børste hunde, tørre støv af, give besked om maden i køkkenet og bestille varer i landsbyen.

– Nu kommer jeg! råbte jeg og løb op ad trappen.

Mor sad som sædvanlig i sofaen ved det store vindue. Solen skinnede på hendes hår, der stadig er gyldent, og hun så på mig med et så strålende smil, at jeg tænkte ved mig selv: – Hvor er hun dog smuk!

– Jeg har nyheder, sagde hun.

– Nyheder? spurgte jeg.

Hun tog et brev, og jeg genkendte Angelas håndskrift.

– Angela inviterer dig til London, sagde hun. – Har du lyst til at bo hos hende et stykke tid?

– Hvornår? spurgte jeg.

– Så snart vi kan undvære dig, svarede mor. – Hun skriver, at hun ville have inviteret dig sidste år; men naturligvis blev det umuligt, da onkel Granville døde. Men nu, da vi er færdige med sørgetiden, vil hun gerne give dig en sæson.

– Ah, mor! sagde jeg.

Mor tog sine briller på; hun kan ikke læse uden dem.

– Hun tilføjer, at du ikke behøver at spekulere på tøj. »Henry har tilbudt at betale et udstyr til Lyn« skriver hun.

– Hvornår kan jeg tage af sted? Hvornår? spurgte jeg.

Mor tog sine briller af igen og så på mig.

– Jeg vil savne dig, sagde hun blidt.

– Jamen mor, jeg må af sted, jeg må.

– Naturligvis, min ven, svarede hun. – Jeg vil gerne have, at du tager af sted, og jeg vil gerne have, at du morer dig. Jeg har tit så dårlig samvittighed over, at vi ikke sendte dig på skole i sin tid. Angela nød sit år i Mademoiselle Jacques’ pigeskole. Men skatten tynger os meget hårdere nu, end den gjorde dengang. Vi har ikke mere råd til noget som helst. Hun sukkede.

– Jeg beklager mig ikke, mor; men jeg vil gerne til London.

Hun så smilende på mig.

– Jeg håber ikke, du bliver skuffet, sagde hun. – Jeg kan huske, at jeg hadede min første sæson.

– Men du var en strålende succes, sagde jeg.

– Bagefter, ikke det første år. Men piger er selvfølgelig anderledes i dag. Jeg var genert, skrækkelig genert, og jeg kendte så få mennesker.

– Jeg kender slet ingen i London, sagde jeg, – bortset fra Angela og Henry naturligvis; men på en måde gør det det mere spændende. Det bliver næsten som at tage på opdagelsesrejse.

– Ah, Gwendolyn, din fantasi! lo mor. – Jeg er helt bange for, at den en dag vil bringe dig i vanskeligheder.

– Min fantasi? spurgte jeg. – Du får det til at lyde som en fejl. Mor så på mig med et spørgende udtryk i øjnene.

– Lige siden du var lille, tilstod hun, – har jeg spekuleret på, hvor meget du forstod af, hvad der foregik omkring dig, og hvor meget du levede i din egen verden.

Jeg lo og følte mig lidt skamfuld. Man bliver altid bragt ud af fatning, når man opdager, at folk har lagt mærke til noget om én selv, som man knap nok selv har været klar over.

– Jeg skal nok holde min fantasi i ave, lovede jeg. – Hvor længe vil Angela have mig boende?

– To-tre måneder, svarede mor.

– To-tre måneder! råbte jeg. Pragtfuldt! Må jeg rejse med det samme … i morgen?

– Det er nok bedst at vente til på mandag. Angela er sikkert ikke hjemme i weekenden.

– Så kan jeg tage toget 14,45 på mandag, sagde jeg og tænkte på de mange gange, jeg havde kørt gæster, der skulle til London, til toget, vinket farvel til dem og set toget dampe af sted. – Hvad skal jeg have på på turen?

– Hvad har du? spurgte mor.

Jeg vidste, at hun ikke kunne huske det … mor har aldrig interesseret sig for tøj, hverken for sit eget eller for sine børns.

– Det må blive den blå kjole, sagde jeg. Den er skrækkelig lurvet; men jeg er blevet tyndere, ikke sandt, mor, og måske kan jeg passe et par af Angelas kjoler, indtil vi får tid til at købe ind.

Jeg gik tværs gennem værelset og så mig selv i Queen Anne-spejlet, der var mørkt af ælde. Jeg var måske nok en smule tyndere; men min skikkelse var stadig meget frodig. Det kunne jeg ikke komme udenom.

Jeg var så stor; mine fødder var velformede; men jeg brugte størrelse 42 i sko. Min hals var hvid og fast, men næsten … Junoagtig! Jeg hadede mig selv og vendte mig bort fra spejlet.

– Jeg håber, Henry er indstillet på at bruge temmelig mange penge på mig, sagde jeg skarpt. Det bliver han nødt til, hvis jeg overhovedet skal have chancer for at gøre mig i en sæson i London.

– Hvis jeg nu får fiasko, tænkte jeg. – Hvis jeg nu vanærer dem? Jeg blev pludselig overvældet af rædsel ved tanken.

Jeg prøvede at ryste mig fri af min skræk; men jeg vidste, at den ikke ville lade mig i fred, og at jeg ville ligge søvnløs time efter time om natten.

– Er du helt sikker på, at Angela gerne vil have mig boende? spurgte jeg nervøst min mor.

Hun så forbløffet på mig på grund af mit tonefald.

– Ja, selvfølgelig, sagde hun. – Hun skriver direkte, at … Hun tog sine briller på igen og fandt stedet i brevet. – »Du ved, hvor jeg gerne vil have Lyn boende, mor, og hvor omhyggeligt jeg vil sørge for hende. Jeg lover dig, at hun skal få det vældig morsomt, så du må ikke ængste dig så meget som et øjeblik.«

– Hun er en engel, ikke sandt? råbte jeg lettet.

– Jeg vil skrive og sige ja tak, sagde mor. – Toget 14,45 på mandag. Er du sikker på, at det går?

– Fuldstændig sikker, svarede jeg, – men jeg skal nok ringe til stationen i dag og spørge.

Jeg gik hen imod døren. Da jeg havde hånden på dørhåndtaget, sagde mor: – Jeg vil låne dig min lille perlekæde, Gwendolyn; men lov mig, at du vil passe godt på den.

– Ah, mor, det er vel nok sødt af dig!

Hendes lille perlekæde, som hun brugte mere end de tungere familiesmykker, stod hendes hjerte ganske særligt nær. Jeg vidste, at hendes far havde givet hende den, dengang hun blev atten år. Perlerne passede meget smukt sammen; de var svagt lyserøde, og låsen var en diamantlås. Angela havde lånt kæden til sit debutbal, og nu ville jeg få lov til at gå med den.

Jeg elsker smykker, og det har jeg altid gjort. Dengang jeg var lille, listede jeg mig tit ind på min mors værelse og prøvede hendes kostbare familiesmykker. En enkelt gang greb far mig i det, og jeg blev helt lammet af skræk, da jeg så ham komme; men han lo bare, løftede mig op og bar mig nedenunder, så mor kunne se mig. Smykkerne var meget kostbare og havde været i slægtens eje i mange generationer. En dag ville Davids kone få dem allesammen.

Det forekommer latterligt at tænke på Maysfield med dets familieskatte, malerier, gobeliner, som næsten er nationale klenodier samt alle mors smykker, der er hundredtusinder af pund værd, og at vi hele min barndom har manglet penge. Staldene stod tomme, haverne var forsømt, den mad, vi fik, var billig. Men vi spiste den af tunge sølvtallerkener. Når jeg tænker på det, ved jeg ikke, om jeg skal le eller græde.

Vi ved allesammen, at Maysfield ikke kan blive i familiens eje, medmindre David gør et godt parti. Naturligvis taler vi aldrig om det … så vulgære kunne far og mor aldrig være … men vi ved det allesammen, og David ved det også. Når far dør og de høje arveafgifter skal betales, vil det være helt umuligt at beholde de sidste tjenestefolk til at passe godset, medmindre der kommer penge et eller andet sted fra. Måske finder David sig en rig arving i Indien; måske er han heldig ligesom Angela. Ellers betyder det farvel til Maysfield.

Det var først, da jeg skulle forlade Maysfield, jeg forstod, hvor meget det betød for mig.

Men der var kun ét menneske, jeg var ked af at sige farvel til, og det var sognepræsten. Jeg blev inviteret til te om søndagen for at tage afsked. Men vi fik uventede gæster, så jeg kom sent af sted og kom først, da kirkeklokken ringede til aftenandagt.

Jeg gik ikke ind ad hoveddøren. Jeg gik direkte ned i haven, hvor jeg vidste, jeg ville finde præsten, der gik frem og tilbage på græsplænen og tænkte over sin prædiken.

– Jeg er kommet for at sige farvel, sagde jeg.

Han tog begge mine hænder.

– Min kære Lyn, sagde han, – jeg håber, du vil blive meget lykkelig, og at du vil komme velbeholden tilbage til os.

– De siger det, som om jeg skulle ud på en lang rejse, sagde jeg. – Sådan føler jeg det også. Det er meget mærkeligt, næsten skræmmende.

– Naturligvis, sagde han blidt. – Du har levet et meget stille liv her; men jeg tror ikke, du behøver at være bange. Det er utroligt, så hurtigt man vænner sig til noget nyt.

– Jeg har glædet mig meget til at rejse, sagde jeg, – men nu er jeg bange … måske er jeg i virkeligheden mest bange for, at der skal komme noget i vejen i sidste øjeblik, så jeg ikke kan komme af sted.

– Jeg går ned til stationen i morgen og vinker farvel til dig, sagde han, – og sikrer mig, at du virkelig rejser.

– Vil De det? spurgte jeg. – Det ville glæde mig meget. Ellers kommer jeg til at føle mig meget alene, for mor kan naturligvis ikke følge mig, og far har et møde klokken to.

– Jeg lover dig at komme. Gud velsigne dig, mit barn.

Han tog sine bøger og gik hen til den lille låge mellem præstegårdshaven og kirkegården. Han vinkede til mig, inden han forsvandt.

Da han var gået, satte jeg mig på en bænk og så mig omkring i haven. Jeg kendte den ud og ind, og den var kommet til at stå mit hjerte nær, fordi den var så fuld af minder om min barndom. Her havde præsten fortalt på sin levende måde og gjort historiske personer så virkelige, at jeg kunne se dem for mig.

Jeg blev længe siddende. Til sidst rejste jeg mig og gik langsomt ind i huset og ind i biblioteket. Jeg så på de støvede hylder.

Jeg ville gerne have noget med til London, noget jeg kunne læse i, hvis jeg trængte til at flygte fra virkeligheden. Jeg åbnede et par af bøgerne. Hvilken en skulle jeg vælge? Jeg kendte de fleste af dem så godt.

Jeg hørte hoveddøren smække og en stemme sige noget ude i forhallen. Jeg ville helst ikke møde nogen nu, ikke engang den pige, jeg var blevet undervist sammen med i så mange år. Jeg tog den bog, der var nærmest, gik lydløst ud ad døren, der førte ud til haven og listede mig væk lige så stille, som jeg var kommet.

Tredje kapitel

Angelas hus var helt overvældende. Jeg havde ventet et luksushus; men det oversteg langt mine forventninger. Henry havde åbenbart benyttet alle Londons dyreste indendørsarkitekter, og havde tydeligvis givet dem frie hænder. Der var både gobeliner og skulpturer af kendte billedhuggere. Jeg var stum af forbløffelse.

Heldigvis var der ikke ret mange mennesker at hilse på. Angela lå på sofaen og så som sædvanlig ud som et billede i Vogue. Henry stod foran kaminen, der, fordi det var sommer, var fyldt med alle mulige kostbare blomster, og Henrys mor Mrs. Ernest Watson sad i en lænestol og så ved første øjekast alt for ung ud til at være hans mor.

Men dette første indtryk skulle hurtigt ændre sig. Mrs. Watson var nogenlunde så kunstig, som en kvinde overhovedet kunne være. Hun havde en ganske pæn skikkelse; men det var det eneste på hende, der var hendes eget. Hendes hår, hendes tænder, hendes teint, hendes negle … alt var købt, og selv om hun i elektrisk lys god kunne ligne en fyrretyveårig, blev man hurtigt revet ud af vildfarelsen, hvis man så hende på et hvilket som helst andet tidspunkt.

Jeg kyssede Angela og gav Henry hånden, inden Mrs. Watson udbrød:

– Du glade verden, Angela, jeg anede ikke, at din lillesøster ville udvikle sig til en skønhed! Hun kommer i hvert fald ikke til at ligge dig til byrde ret længe.

– Vent bare, til jeg er færdig med hende! sagde Angela og så kærligt på mig. – Jeg har bestilt tid hos damefrisører, kjolesyersker, skønhedseksperter og guderne må vide hvad. Vi får alle tiders dag i morgen. Henry besvimer, når han ser regningen; men alle andre bliver tilfredse.

– Tak, sagde jeg genert til Henry og prøvede at smile taknemmeligt.

Han klappede mig klodset på skulderen.

– Det er i orden, sagde han. – Har man sagt A, må man også sige B. Du trænger til at more dig, og Angela trænger til at have en at gå ud med … hun er ved at blive lidt for glad for at gå ud alene.

Det var åbenbart tvetydigt ment; for Angela lo lidt utilpas.

– Du smigrer mig, sagde hun. – Kom, Lyn, så skal jeg vise dig dit soveværelse.

Vi gik ud af stuen og hen til elevatoren. Da hun havde lukket døren og trykket på knappen, sagde hun:

– Jeg er ked af det, Lyn; men sådan er Henry.

– Hvordan? spurgte jeg.

– Ah, forstår du det ikke? sagde hun irriteret. – Han skal absolut udpensle det, hver gang han betaler for noget; men hvis man ikke lokker penge ud af ham med alle midler, får man ingen.

Elevatoren standsede, inden jeg nåede at finde på svar, og vi steg ud på anden sal. Jeg fulgte Angela ned ad en lang gang og spekulerede på, hvad jeg skulle sige, og på, om hun mon var lige så lykkelig, som far og mor altid havde troet.

Hun viste mig ind i et stort værelse, hvis to store vinduer vendte ud mod torvet. Det havde eget badeværelse, og dobbeltsengen var dækket med et lyserødt satinsengetæppe.

– Det er skønt, Angela! udbrød jeg. – Men det må da væres jeres bedste gæsteværelse … skal du ikke bruge det til en anden?

– Der er to værelser til, sagde Angela. – Og vi har Henrys mor evig og altid … hun driver mig til vanvid, kan jeg godt sige dig.

Hun gik hen til spejlet og rettede lidt på håret.

– Hvordan synes du, jeg ser ud? spurgte hun.

– Yndig, svarede jeg. – Jeg har aldrig set dig se bedre ud.

– Mener du virkelig det? Hun lød ængstelig.

– Ja, selvfølgelig. Du har fået ny frisure, ikke sandt?

Hun nikkede.

– Du synes ikke, den får mig til at se lidt ældre ud? spurgte hun.

Jeg lo.

– Du taler, som om du var hundrede, sagde jeg. – Og du er niogtyve.

– Hold op, sagde Angela. – Det lyder frygteligt … jeg fortæller aldrig nogen, hvor gammel jeg er, for selv om man er ærlig, lægger folk altid fem år til.

– Hvorfor vil du absolut se så ung ud? sagde jeg uden at tænke mig om. – Henry må da være fem-seksogfyrre nu, ikke sandt?

– Ah, Henry! Angela trak på skuldrene og vendte sig bort fra spejlet. – Pigen kan pakke ud for dig, og i morgen må vi se at få købt noget, du kan have på. Den rædsomme kjole og frakke brænder vi. Hvor har du dog fået fat i den kjole?

– Jeg har haft den i tre år, svarede jeg.

– Sådan ser den også ud, sagde Angela. – Jeg er sikker på, at det er mor, der har valgt den til dig … den er næsten magen til en, hun fik syet til mig, da jeg var atten.

– Ja, det er hende, svarede jeg.

– Mor har simpelt hen ingen smag, sagde Angela.

Jeg blev næsten chokeret. Jeg var ikke vant til at høre mor og far blive kritiseret. Selv om min mor ikke forstod sig på tøj, ville jeg aldrig have vovet at kritisere hende selv i tankerne.

Angela betragtede mig indgående.

– Ved du hvad, Lyn, sagde hun, – Margaret har ret, du bliver en skønhed.

– Margaret? spurgte jeg.

– Henrys mor, forklarede hun. – Du tror vil ikke, vi får lov til at kalde hende noget, der lyder så gammelt som »mor«? Fornavn, om jeg må bede. Hun kan lide at bilde sig ind, at hun er femogtredive. Hun har den mest forfærdelige gigolo, som hun absolut vil ud og danse med hver aften. Han er en elendig, lille dreng på femogtyve, som utvivlsomt hader synet af hende.

Pludselig satte jeg mig på sengen og begyndte at le.

– Hvad ler du ad? spurgte Angela mistænksomt.

– Jeg ler ad, hvor langt væk jeg allerede er kommet fra Maysfield, svarede jeg. – Kan du ikke se mors ansigt for dig, hvis hun hørte dig tale sådan? Jeg tror ikke engang hun ved, hvad en gigolo er.

– Du skal nok komme til at høre om dem her, svarede Angela. – Og om mange andre ting. Af og til har jeg spekuleret på, om det mon var forkert af mig at invitere dig, Lyn. Man er så meget lykkeligere, når man lever isoleret og ikke bliver indblandet i en masse intriger og vanskeligheder i dette sociale helvede.

– Hvad er der i vejen, Angela? spurgte jeg. – Er du ikke lykkelig?

– Lykkelig, gentog hun. – Hvad betyder det ord? Tja, måske er der nogen, der er lykkelige; men det er i hvert fald ikke mig.

– Jamen Angela … begyndte jeg.

– Nej, Lyn, sagde Angela og vendte sig bort. – Du vil komme til at se, høre og forstå mere end nok, hvis du bliver her en måned, og hvis du vil følge mit råd, tager du ikke parti.

– Jamen, jeg forstår ikke.

– Det kan også være ligegyldigt, sagde Angela træt. – Tag den rædsomme bør af og kom nedenunder og få en cocktail. Senere kommer der nogle af Henrys venner fra underhuset. Vi vil prøve dig på dem, inden vi gør dig færdig.

Jeg så ned på min nederdel og min hjemmesyede bluse.

– Jeg kan ikke gå til cocktailselskab sådan her, sagde jeg.

– Ja, jeg kan ikke låne dig noget, svarede Angela. – Du burde slanke dig, Lyn.

– Jeg bliver bare heroppe, sagde jeg, og venter, til jeg har fået mig noget ordentligt tøj i morgen.

– Nej, sagde hun. – Vi skal nok finde noget til dig. Kom med ind på mit værelse.

Jeg tror ikke, jeg nogen sinde har hadet mit udseende så meget, som da jeg stod foran Angelas spejl og prøvede at presse mig ind i den ene kjole efter den anden.

– Det er håbløst, sagde jeg til sidst.

Så tog jeg mit eget tøj på igen og gik med ned i dagligstuen, fordi Angela ville have, at jeg gjorde det. Jeg havde det alt for varmt og følte mig træt og irriteret.

Ikke desto mindre gik cocktailselskabet langt bedre, end jeg havde ventet. Mændene var enten Henrys venner, der kun ville snakke politik, og derfor ikke var interesseret i kvinder, hvad enten de var kønne eller ej, eller også Angelas venner, der brændte efter at fortælle sladderhistorier om mennesker, jeg aldrig havde hørt om, og som derfor ignorerede mig. Mrs. Watsons unge mand dukkede også op, og han var slet ikke så slem, som Angela havde sagt. Han var slank og så forholdsvis intelligent ud. Han var elskværdig mod mig. Jeg var netop begyndt at nyde vores samtale, da jeg så Mrs. Watson skule til mig og forstod, at jeg havde været taktløs.

Jeg gik væk fra ham og stillede mig ved siden af Henry. Han lagde jovialt armen om livet på mig og sagde til den mand, der stod ved siden af ham:

– Hvad synes du om min lille svigerinde? Hun er lige kommet fra landet … hun skal bo hos os i sæsonen.

– Jeg håber, De vil more Dem, sagde Henrys ven.

– Det har jeg skam i sinde, svarede jeg.

Mine ord var banale nok; men idet jeg sagde dem, svor jeg for mig selv, at de nok skulle komme til at passe. Jeg havde trods alt kun kort tid i London, og jeg ville gøre alt for at komme til at nyde hvert minut, uanset hvad der skete.

Da jeg vågnede næste morgen, kunne jeg først ikke forstå, hvor jeg var henne. Så kom jeg i tanker om det. Jeg stod op og trak gardinerne fra. Klokken var kun otte; men jeg var vant til at stå tidligt op, selv om Angela havde sagt til mig, at jeg ikke måtte tænke på at stå ud af sengen før halv ti.

I går aftes havde vi spist aftensmad hjemme og var bagefter gået i biografen. Vi var kun seks: Mrs. Watson og hende unge mand, der hed Peter Browning; Henry; Angela og en mand, der var kommet til middag, og som jeg kunne mærke på en eller anden måde betød noget. Han præsenterede sig som kaptajn Douglas Ormonde. Han var høj, lys og flot. Fra det øjeblik, han viste sig, var Angela et helt andet menneske. Hun var hverken træt, rastløs eller irriteret mere. Hun strålede bogstavelig talt; hendes øjne skinnede, og hendes tale blev livlig og munter. Det var så tydeligt, at hun var henrykt over Douglas Ormondes tilstedeværelse, at jeg jævnligt skævede nervøst til Henry og spekulerede på, hvad han tænkte. Dette var naturligvis forklaringen på, at Angela følte sig ulykkelig; forklaringen på, at hun gerne ville virke ung og smuk; og forklaringen på, at hun var utilfreds i sit ægteskab.

Der skulle ikke megen indsigt eller fantasi til at opdage, at jeg her stod over for den evige trekant: Henry, der var for gammel til sin unge kone, men rig, og Angela, der var indtaget i en mand på sin egen alder, som ikke var velhavende, forstod jeg af samtalen.

Henry viste sig også fra sin allerværste side, tænkte jeg. Han nød tilsyneladende at gøre sin gæst forlegen ved at snakke om penge. Mens vi spiste, sagde han for eksempel til kaptajn Ormonde:

– Spiller du ikke polo her i sommer? Jeg troede, alle i dit regiment var ivrige polospillere?

– Jeg er bange for, at jeg ikke har råd til det, svarde kaptajn Ormonde med et smil. – Det er jo en dyr spøg.

Henry hævede brynene.

– Du må da kunne spare på andre områder, foreslog han. – Ikke så mange natklubbesøg for eksempel. Kvinder har heller aldrig været nogen billig luksus. Det har jeg for længst funde ud af … ikke sandt, Angela?

– Det afhænger af, hvordan kvinden er, svarede Angela kort.

– Ja, naturligvis, svarede Henry godmodigt. – Hvis en kvinde for eksempel har penge selv, gør det det meget lettere.

Der blev en pinlig pause, som Mrs. Watson brød med sin skingrende latter og sagde:

– Alle kvinder burde have penge selv. På de fleste områder er jeg ikke kvindesagskvinde; men det synes jeg i hvert fald … gør du ikke også, Lyn2

– Jeg har aldrig tænkt over det, svarede jeg lidt genert over at blive draget ind i samtalen. – Men jeg ville i hvert fald ikke være ked af at have nogen.

Henry lo.

– Så må du gifte dig med en rig mand, min ven, og få ham til at sikre dig med en god ægtepagt.

– Ganske som din søster har gjort! sagde Angela i en bitter tone.

– Nå, ja, hvorfor ikke? spurgte Henry. – Jeg håber, at Lyn finder en mand, der både er rig og charmerende.

– Det gør jeg også, sagde Angela. – Men jeg forsikrer dig for, at det er yderst sjældent, de to ting forenes.

Henry var såret. Jeg kunne se det på ham, selv om han lo, og Mrs. Watson skiftede emne ved at spørge om, hvilken film vi skulle se.

Straks blev samtalen almindelig igen, og kort efter tog vi af sted.

Fjerde kapitel

Hvorfor betyder tøj så meget for kvinder? Det gør det i hvert fald, uanset hvor meget vi prøver at benægte det, og uanset hvor meget vi ler ad vore ønsker om at være med på moden. Alle kvinder elsker tøj, og der er ikke meget, der kvikker én så meget op som at føle sig virkelig velklædt og mærke, at man bliver beundret.

Angela tog mig først med hen til nogle butikker, hvor jeg kunne købe færdigsyet tøj, og bagefter var vi hos dyre modesyersker, der lovede at kopiere parisermodeller så hurtigt, de kunne. Inden ugen var omme, havde jeg et garderobeskab fuldt af kjoler, og mine skuffer var fulde af kostbart silkeundertøj. Jeg havde en hel hylde med sko, der fik mine fødder til at virke, som om de var halvt så store, som de i virkeligheden var.

Jeg nød at vælge kjolerne; men at gå med dem var en sand velsignelse, så da jeg kom ned til middag, iført en hvid chiffon-model, og fandt Henry i færd med at drikke et glas sherry i dagligstuen, prøvede jeg at takke han og endte med at kysse ham kærligt på kinden. Han blev forbløffet og lidt rørt.

– Du skal ikke takke mig, Lyn, sagde han. – Jeg kan godt lide at give dig tøj, og det er pokkers længe siden, nogen er blevet glade for noget, jeg har givet dem.

Jeg fik medlidenhed med ham, men prøvede at beherske mig, fordi jeg måtte jo være på min søsters side, uanset hvad hun havde sagt om, at jeg skulle være upartisk. Ikke desto mindre var det svært ikke at se sagen fra Henrys side. Han havde ganske vist været meget ubehagelig mod kaptajn Ormonde; men jeg var sikker på, at enhver anden mand ville have opført sig ligesådan. Bortset fra min far, naturligvis, der simpelt hen ville have vist Douglas Ormonde døren og ikke sagt mere om den ting. Henry var sandsynligvis for bange for Angela til at gøre det, og derfor stak han bare til hende og kom med ondskabsfulde bemærkninger, samtidig med at han prøvede at få Douglas til at føle sig ilde berørt. Angela var fuldt ud i stand til at svare for sig; men jeg foragtede Douglas Ormonde, både fordi han fandt sig i Henrys spydigheder, og fordi han lod Angela forsvare ham.

Mrs. Watson gjorde det ikke bedre. Efter en uges ophold i huset var jeg blevet overbevist om, at hun i virkeligheden ikke brød sig om Angela. Angela kom næsten altid for sent ned til middag, og Mrs. Watson plejede at komme ind i dagligstuen og sige:

– Nå, hvor mange mon vi bliver til middag i aften? Lad mig se, om jeg kan regne det ud … seks, og den sjette persons navn begynder med D. Er jeg ikke dygtig?

Eller også sagde hun: – Angela kommer for sent, kære Henry! Jeg ville ikke vente på hende, hvis jeg var dig, hun er først lige kommet hjem. Hun har haft en pragtfuld eftermiddag … hun har været ude på landet.

– Har hun været på landet? spurgte Henry så.

– Ah, vidste du ikke det? svarede hans mor. – Men dog, men dog, hvor taktløst af mig, måske burde jeg ikke have omtalt det.

Jeg syntes, hun var en rigtig kat; men på den anden side var hun så dum, at man ikke kunne være vred på hende ret længe ad gangen. Jo mere jeg så til hende og Peter Browning, jo mere forstod jeg, at den eneste måde at blive gammel på, var at blive som mor … ikke flygte, men lade alderdommen komme langsomt og blidt. Der var noget rørende og samtidig noget rædselsfuldt ved denne kamp for at virke ung, denne jagen efter kærlighed, når man var femogtyve år for gammel til den slags.

Hver eneste aften var vi enten ude eller havde gæster. I dagens løb tog Angela mig med hen til sine forskellige bekendte og gjorde sit bedste for at præsentere mig for mennesker, der kunne være mig til nytte, invitere mig til baller og så videre. Det var vældig sødt af hende, og jeg satte pris på det, fordi jeg forstod, at hun ofrede sig for mig og brugte megen tid på mig, som hun ellers kunne have tilbragt sammen med Douglas.

Tit var vi næppe nok blevet færdige med frokosten, før hun rejste sig og sagde:

– Du behøver ikke at skynde dig, Lyn, du skal prøve en kjole klokken halv fire; men ellers har du fri i eftermiddag. Jeg har en aftale, jeg ikke kan tillade mig at komme for sent til, så I må have mig undskyldt.

Så styrtede hun af sted og var sammen med Douglas en times tid, mens Henry var i underhuset eller spillede golf uden for London.

Jeg tror, Henry efterhånden kom til at synes godt om mig, specielt efter at jeg den første lørdag havde bedt ham vise mig golfbanerne.