Marshall Grover

Bill og Ben bedøver bankrøverne

Winther

Bill og Ben bedøver bankrøvere
er oversat fra engelsk af Michael Dane efter

Never Prod a Texan

Copyright © 1965, 2016 Marshall Grover og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711642108

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1.

– Det er ikke nogen lynchning, bemærkede Bill Valentine barsk.

– Nix, brummede Ben Emerson. – Men efter min mening noget endnu værre.

– Det ser ud til, de vil piske ham, lange spir.

– Nemlig, nikkede Ben med alle tegn på afsky. – Gamle jas, har du i sinde bare at sidde og se roligt til?

– Du kan lige bande på nej!

De to texanske nomader var for få øjeblikke siden reddet ud af en cedertræslund i et afsidesliggende hjørne i Horton distriktet. Den foregående aften havde de, lige før de slog lejr, passeret et vejskilt – og bestemt sig til at aflægge distriktsbyen en visit. Horton var efter en forbipasserende rytters oplysning en af de tættest befolkede byer i Sydvest-Colerado. En hel Wild West hovedstad. I de sidste måneder havde de besøgt mangfoldige småflækker. Og nu havde de lyst til noget større i retning af bymæssig bebyggelse. Jo større byen var, des større var chancen for ikke at blive genkendt.

Cederlunden lå et kort stykke fra en klippes fod. Så de var i stand til tydeligt at se det grumme drama, der var ved at udspille sig. Otte mand optrådte i det. Syv var cowboyklædte. Den ottende var til fods og en ren lazeron. Hans skjorte var blevet flået af ryggen. Og han hverken satte sig til modværge eller protesterede, skønt to cowboyer var ved at binde ham til et træ. En tredie mand, tykagtig og brysk som en bissegal bisontyr, var ved at sidde af hesten – og rulle en pisk ud. Et lille stykke fra hestene stod en langhornsko og tyggede nok så fredeligt drøv.

Bills udfordrende brøl fik otte par øjne til at rettes mod ham og hans partner. De kom i kort galop og standsede i en tæt støvsky. Den halvnøgne kanut, bundet til bomuldstræet, modtog dem med et mildt smil.

– Davs, drævede han.

Hans forsonlige ro stod i skærende skarp modsætning til situationen, han befandt sig i. Bill så forundret på ham og borede så blikket ind i den fede fule fyrs.

– Er det, han har gjort, virkelig slemt nok til at fortjene pisk? knurrede han.

Foruden at være fed, var piskemanden også rødhåret og havde gemene øjne.

– Hva’ satan rager det egentlig dig? snerrede han surt.

– Forsvind, sadelbumser, tilføjede en af de andre kort. – Det er en Box V ko derhenne – og denne lurvede lus var i færd med at stjæle den.

Texanerne betragtede fangen med indgående interesse, som han til fulde gengældte. De antog, han var i begyndelsen af 20rne. Han var lyshåret og ubarberet. Hans store, brune øjne afspejlede hverken bitterhed, trods eller skyldfølelse. Han lod til at have givet sig sin skæbne i vold. Udsigten til, at den bestialske pisk bed ind i hans kød, ragede ham tilsyneladende ikke en døjt.

– Davs, gutter, sagde han igen. – Mit navn er Burl Stogle. I må nok være fremmede på disse kanter. Så vidt jeg ved, har jeg ikke set jer før.

Han var yderst venskabelig. Uden at tænke på de mulige følger sendte Ben ham et opmuntrende grin og meddelte:

– Emersoner mit navn. Og detder er min partner, Bill Valentine.

Bill betragtede kvægmændene – først forventningsfuldt, derefter med synlig lettelse« Det var ganske tydeligt, navnene ikke sagde dem noget. Og det var han glad for. I de senere måneder var texanerne begyndt at føle deres ry som noget forbandet besværligt. De hørte ikke til pralhalsene og foretrak at leve stille og ubemærket.

– Jeg er Red Kellin, bekendtgjorde den rødhårede yderst hovmodigt. – Box V forvalter. Det fede stinkdyr stjal et Box V høved – og nu skal han dælen dundreme undgælde for det. Og det vil være forbandet usundt at stille sig i vejen for min pisk!

– Kellin, drævede Bill. – Jeg sætter ikke større pris på kvægtyve end du. Men det er alligevel ikke rigtigt at piske en mand. Han så igen på den ulykkelige Burl Stogle. – Han ser ikke ud til at være ret meget mandfolk – men er det alligevel.

– Han er et udskud, skumlede Kellin. – Han og hans skøre mutter. Rakkerpak! Han strittede med en tommelfinger: – Skrid så, Valentine – og tag din magre gespent af en partner med!

– Rul pisken sammen, knurrede Bill. – Bind fyren her på hans krikke og bring ham til Horton. Overgiv ham i lovens lange arme. Det er betydelig rigtigere end at give ham pisk, Kellin.

– Jeg sagde skrid! glammede den rødhårede.

Bill så iskoldt på ham: – Smid pisken – eller jeg skal få dig til at æde den!

Han var fuldkommen klar over, odds var yderst ulige: Syv mod to. Men der havde været lejligheder – mange lejligheder! – hvor de texanske helvedeshunde var gået i krig mod en dobbelt så stor overmagt som denne – med yderst blodige resultater for modstanderne. Det ville også komme til kamp nu, tænkte han. Og sjældent havde han haft så stor ret!

Kellin handlede hurtigt, voldsomt, råt og beskidt brutalt. Hans piskesnert hvinede gennem luften og snoede sig om Bills hals. Kellin trak til. Og der var intet andet at gøre for Bill end flå fødderne ud af stigbøjlerne. Nøjagtig samtidig kastede en cowboy sin lasso over Ben bagfra og vendte sin hest. Begge texanerne blev revet ud af sadlerne – ned i støvet.

De satte sig op som på lynhurtig nedtælling, vekslede et kort blik og gik i stangrap aktion. Bill greb fat i piskesnerten med begge hænder og hev til, så skaftet blev flået ud af Kellins næve, mens Ben befriede sig for lassoens snærende løkke. Hans styrke var større end angriberens. Han rejste sig, klamrede fast i rebet og halede til af al sin magt, så hesten stejlede og kastede sin rytter.

Kellin udstødte et olmt tyrebrøl og gik løs på Bill, som hastigt havde skilt sig af med pisken ved at kyle den højt op i bomuldstræet. Resten af Box V rytterne tog ilsomt afsked med sadlerne – og håndgemænget var i gang med saft og kraft. Ryg til ryg forsvarede texanerne sig – med dreven slagkyndighed. Den bundne Burl var nødt til at vende og vride sig for at følge med i udviklingen. Men det generede ham ikke et klap. For dette her var en nærkamp, hvor alle kneb gjaldt, af en art, han aldrig før havde været så heldig at overvære.

Kellin blev det første offer. Bills uppercut, som blev hentet helt nede fra jorden, sendte forvalteren en halv snes skridt baglæns – til han ramlede ind i en hest. Efter at Ben havde taget en venstre til kæben og et højrehug på siden af hovedet, greb han med øvet hånd fat i to halstørklæder og hamrede hovederne sammen som to fuldmodne vandmeloner. Hovedernes indehavere segnede slattent. Ben trådte hen over de slappe kroppe og hamrede en lige venstre ind i et ubeskyttet mellemgulv.

Bill var imens blevet angrebet af to rasende cowboyer, som havde strakt ham til jorden med deres fællesvægt. Nede i støvet lå de og rullede rundt i et virvar af sparkende ben og slående arme. Da Bill vaklede op, hang hans ene angriber på hans ryg – men hans hænder var fri. Han nedlagde sin anden angriber med en lige højre til kæben.

Men Kellin var igen kommet til kræfter. Så odds mod texanerne var stadig yderst ulige. Igen stillede de sig ryg til ryg, modtog og uddelte slag, hug og stød … Men så – ganske pludselig – begynde kamplykken at vende sig. Oppe i klipperne knaldede en riffel.

Bill havde trods kampvirvaret været i stand til at tælle seks skud – og var ganske klar over den ukendte skytte var alt andet en dårlig. Lige foran ham fik kugler støvet til at rejse sig.

– Tilbage! stønnede Kellin. – Det er hende – den skøre gamle heks!

Han udstødte et hæsligt hyl, snurrede rundt og begyndte at spæne hen mod hestene. En kugle havde trukket en smertefuld fure i hans venstre skulder. Så han havde fået mere end nok. En anden Box V mand frembragte et uartikuleret brøl og knugede hårdt om sin højre arm. Blod sivede ud mellem fingrene på hans venstre hånd, da han satte efter forvalteren i kluntet galop.

Nu var der ikke flere vilde slag at afparere, ingen sparkende støvler at undgå. Ryg mod ryg betragtede texanerne forbløffet dette ilsomme tilbagetog. Box V kreaturet tog benene på nakken. Og det var i endnu højere grad tilfældet med de syv hårde halse.

– Det er borte med blæsten, blinkede Ben. – De er ikke alene på vej bort – men psssttt væk!

– Jeg kan kun se deres støv, nikkede Bill.

Skydningen var holdt op. Og det var de i allerhøjeste grad glade for. Stønnende af udmattelse tog de deres tabte Stetson-hatte op, slentrede så hen for at befri den grinende Burl.

– Hvad er det, der er så sjov? knurrede Bill. – Vi var nær ved at få bank for din skyld.

– Og vi var også på nippet til at få hovederne skudt af, tilføjede Ben bebrejdende.

– Nej da. Burl rystede kraftigt på hovedet. – Mutter har et stang-skarpt skyde-blik. Selv på lang afstand har hun ku’ set, hvem der var Box V mænd – og hvem fremmede. Ikke fordi hun altså har noget imod at skyde på fremmede.

– Det virker svært beroligende, mumlede Ben.

– Mutter skyder immervæk på fremmede, meddelte Burl gnækkende af grin. – Hun bryds sig ikke om fremmede – og heller inte om folk, som at hun kender. Men hun har noksen ku’ set, I to prøvede at hjælpe mig.

– Prøvede at hjælpe dig! brummede Bill. – For pokker, knægt, hvis vi ikke tilfældigvis var kommet forbi, ville de fyre have flået skindet af dit fede kadaver!

Burl nikkede muntert: – Tjep. Det var lige, hva’ som at de ville.

Efter at være befriet for sine reb trak han sin lasede skjorte på. Texanerne vekslede et skævt smil. Selvom de nok så meget afskyede kvægtyve, var det umuligt at føle noget fjendtligt mod denne åndssløve dovendirik. Der var noget virkelig grinagtigt ved den rolige måde, han tog udsigten til en gang pisk på. Bill antog ham for at være sløvsindet, ikke splittergal, blot godt dum i nakken.

Hovslag meldte skarpskyttens ankomst. Texanerne gjorde store øjne. Bill havde ikke glemt Kellins rædselsbrøl og »gammel heks«. Havde hun redet på et kosteskaft i stedet for et muldyr, ville det i virkeligheden have været passende.

Hun så ud til at være cirka 60 år. Gråt hår hang i lange tjavser ned over hendes skuldre. Der var dybe rynker i det skarpskårne ansigt med den lange, dryppende næse. Det grimmeste ved hende var udtrykket i de isblå øjne – koldt, truende, ildevarslende. Hun havde en Henry repeterriffel hvilende i armkrogen. Hendes kluns var ligeså laset som sønnens: Lappede bukser stukket ned i støvler, der gabede nok så fornøjet i snuderne. Ternet bomuldsskjorte. Mandejakke med lange rifter. En fladpuldet Stetson, nu grøn, tidligere sort og med daskende skygge.

Hun gjorde holdt et lille stykke fra træet og betragtede texanerne indgående for at kunne genkende dem, hvis hun så dem igen. Hun bemærkede, Bill var meget bredskuldret, sorthåret og med et kønt broncebrunt ansigt, der var forsiret med ar og mærker fra utallige kampe og våbenarter. De sorte øjne viste, han var i besiddelse af en usædvanlig skarp forstand. Han var seks fod to-en-halv tomme på strømpefødder. Han var klædt som en cowboy: blå lærredsbukser med læderovertræksbukser, chaps, flonelsskjorte og svedvådt halstørklæde. En Colt kaliber 45. med blankslidt valnøddetræsskæfte sad i det lavthængende hylster på hans højre hofte.

Ben havde sandfarvet hår, meget kraftig kæbe og var usædvanlig høj – to-en-halv tomme ragede han op over Bill. Han var tynd som en bedre bønnestage og havde blå øjne, der lyste mildt som et barns. Noget, der tit havde narret fjender til at tro, han intet var værd i håndgemæng. En fejltagelse, de hurtigt var kommet til at opdage – ømme, blodige og forslåede. Han var forsynet med dobbelt så meget artilleri som Bill – for ligevægtens skyld plejede han at sige.

– All right, hvæsede hun med en stemme, der lød som en grovfil mod jern. – Jeg så det hele. I hjalp min dreng. Det er jeg taknemlig for. Men jeg skaffede jer af med de skidne starutter. Så vi står lige. Hun skulede til sit grinende afkom: – Rodede dig ind i ny ballade, huh?

– Gjorde ikke noget galt, mutter, forsikrede Burl hende. – Der var barestens denne hersens lille rare ko, forstår du. Og – uh – dig og mig har nunte fået frisk kød i lange tider. Jeg regnede nunte med, mr. Vickery ville savne bare en lille gammel ko, så jeg …

– Så du prøvede at jage et Box V høved op i klipperne, afbrød hun anklagende. – Og det næste, der skete, var at Kellin og hans skrappe knægte kom farende ud af skoven. Jeg har prøvet at opdrage dig ordentligt – men til ingen nytte. Hvor tit skal jeg fortælle dig, at man ikke må stjæle – med mindre man er dødsikker på at slippe godt fra det!

Ben klukkede. Kvinden sendte ham et frosthårdt blik:

– Sagde jeg monstro noget morsomt?

Ben rystede på hovedet: – Nix – sikkert ikke.

– Han hedder Emerson, mutter, præsenterede Burl. – Anden fyr er Valentine.

Kvinden nikkede kort: – Jeg er Annie Stogle.

– Os en glæde at møde dig, sagde Bill belevent.

– Smør mig ikke om ørerne med smukke fraser, snøftede hun. – Eneste grund til, du snakker høfligt, er, at du er bange for hende her. Hun klappede på riffelkolben. – Well, glem ikke at være det – immer. Man kalder mig Ørneøje Annie. Og du er sikkerligen klar over grunden.

– Det var virkelig flot skudt, indrømmede Ben.

– Jeg kan klippe knurhårene af et egern på 50 skridts afstand, forsikrede hun barsk. – Jeg ejer ikke ret meget – men hva’ der er mit slipper jeg ikke. Er I med på den? Hvis I ønsker at bevare et godt helbred, må I hellere holde jer langt fra disse bjerge. Det er her, hvor os Stogles dvæler – og vi bryder os ikke om selskab. Jeg takker jer for, at I hjalp min dumme dreng – men advarer jer om at holde jer langt fra os.

– Vi plejer ikke at føre krig mod kvindfolk, knurrede Bill.

– Det er der mange i Horton distriktet, der ikke har noget imod, erklærede hun. – Så jeg stoler ikke på nogen i bukser – eller skørter.

Hun krummede kommanderende en finger til Burl, der lydigt sjoskede hen til sit svajryggede øg og krøb op på det.

Texanerne stod og fulgte det sælsome par, mens det red op i fodbjergene. I løbet af få minutter var det ude af syne. Bill bemærkede:

– Jeg tør vædde på, at hun ville fyre løs på os, hvis vi fulgte efter – og skyde for at dræbe.

– Skulle ikke undre mig det mindste, drævede Ben. – Er hun ikke den skøreste gamle kælling, du nogensinde har set?

– Jeg tør sværge på, hun er texaner, lange spir.

– Tjup, nikkede Ben. – Hun talte som en texaner – og skyder som en texaner!

– Sej som sålelæder, mumlede Bill, mens de gik hen til hestene. – Men også trist – sorrigfuld.

De svang sig op, slog benene over sadelhornene og rullede cigaretter. Ben forsikrede – med en let tvivl i stemmen:

– Men behøver ikke nære medlidenhed med folk af hendes slags.

– Måske ikke, lange spir. Men jeg gør det alligevel.

– Hvorfor dog det, gamle jas?

– Der er noget sørgmodigt ved hende. Jeg kan ikke forklare, hvad det er. Jeg havde en anelse om, hun ønskede at være venlig – men ikke vidste, hvordan hun skulle bære sig ad.

– Du og dine forbistrede anelser!

– Well. Bill trak på skulderen og tændte sin cigaret. – Jeg har haft anelser før.

– Gør mig en tjeneste, bad Ben. – Lad være med at få anelser om noget som helst! Han udbredte sig nærmere om grunden til sin bøn, mens de red hen mod sporet. – Vi har lovet hinanden noget, ikke? Sagt at vi vil tage den med ro i Horton – stor stad, hvor et par fyre som os ikke behøver vække opmærksomhed eller rode os ind i ballade. All right, gamle jas – lad os holde strengt på det.

– Det er lige, hvad jeg ønsker. Jeg har endnu aldrig været på jagt efter ballade – men du ved selv bedst, hvordan det går.

– Nemlig, nikkede Ben. – Jeg har det på samme måde, Men ballade følger os som en skygge – og jeg er knaldtræt af det.

– Men hvad fejl er der i at nære medlidenhed med gamle Ørneøje Annie?

– Når du føler medlidenhed med nogen, mumlede Ben. – Så er du altid vild efter at hjælpe vedkommende. Og når du gør det, blander du dig ind i deres ballade. Og i næste øjeblik sidder vi i kamp til op over vore Texas hoveder. For helvede, gamle jas – det er ikke naturligt.

Og det var måske heller ikke naturligt. Men det var sket utallige gange i løbet af den halve snes år, de havde redet rundt i Det vildeste Vesten. Disse nomader havde forsikret mangfoldige irritable lovhåndhævere om, de aldrig var ude på ballade. Men kamp, håndgemæng og blodige basseraller fulgte dem ligeså sikkert som nat på dag. De havde aldrig begået det mindste ulovlige havde tværtimod været skyld i, at utalte eftersøgte banditter var blevet gjort kolde eller endt bag tremmerne. I Arizona, Nevada, Wyoming, New Mexico og mange andre stater fandtes lovhåndhævere, der huskede dem som en velsignelse – men en yderst problematisk velsignelse. For næst efter at spise og drikke var kamp under alle former det, de satte størst pris på. Lovens mænd nærede den største mistro til dem – og omvendt. I enhver kritisk situation betragtede de lovhunde som en hemsko – eller en ren forbandelse.

– Det kommer til at gå anderledes denne gang, forsikrede Bill sin lange partner. – Jeg er nysgerrig med hensyn til gamle Annie – men har ikke i sinde at gå i kamp for hendes skyld. I Horton vil vi hvile ud og nyde det søde, stille liv et par uger. Bløde senge. Prima føde. God sprut.

– Det er lige, hvad jeg trænger til, gamle jas.

– Og jeg med, lange spir. Så det bliver det, vi får.

– Well … mumlede Ben med tvivl i stemmen. – Jeg håber det, men … hm …

Kl. 10 den samme skønne sommermorgen førte direktøren for First National Bank i Horton en meget æret gæst på rundgang i banken. Fra gadeindgangen gennem banklokalet, ind og ud af sit eget kontor og hen til bagdøren, førte Felix Baldwin høfligt den fornemme, elegantklædte hilo Brayner. At vise en så æret og agtet besøgende undt var en stor glæde og fornøjelse, erklærede han.

– Horton er meget beæret, Brayner. Vi er en fremskridtsvenlig by, som du vel er blevet klar over. Og naturligvis er vi meget glade for, at Hartigan hotelkoncernen har valgt vores stad til at lægge det nye Hartigan hotel i.

– Well, smilede Brayner. – Vores koncern har lagt et førsteklasses hotel i hver eneste by af vigtighed vestfor Mississippi floden. Og Horton vil ikke blive nogen undtagelse – forudsat jeg kan erhverve en passende grund eller bygning.

– Vores bygning er naturligvis for lille til formålet, sagde Baldwin.

– Beklageligvis, nikkede Brayner. – Men det er svært at bedømme udefra. Det var derfor, jeg var nødt til at se den indvendig.

– Jeg tvivler iøvrigt på, mit hovedkontor ville sælge, bemærkede Baldwin.

Brayner kærtegnede elfenbenshåndtaget på sin lapsestok og så kritisk på bankens bagmur. Han var høj og imponerende. Det sorte velklippede hår var ved at gråne ved tindingerne. Ansigtstrækkene var regelmæssige, øjnene skarpe men venlige, stod helt til hans smil. Hans skjorte var snehvid, slipset kulørt, men smagfuldt. Smagfuldt og fuldendt var de ord, der bedst dækkede mr. Philo Brayner. Han havde erhvervet sig dette udseende ved hjælp af en god skræder og en medfødt god smag.

Så det var ikke spor underligt, Brayner med følge havde gjort et dybt indtryk i denne by. De boede på Republican hotel, byens bedste og dyreste. Deres opførsel var dadelløs. De strøede om sig med store penge som medlemmer af direktionen for den største hotelkoncern i Staterne bør. Desuden havde de ikke lagt skjul på hensigten med besøget i Horton. Inden et år ville denne stad ifølge Brayner kunne prale med et nyt Hartigan hotel – et nyt vidnesbyrd på byens blomstring.

Så Horton havde modtaget disse mennesker som æresgæster. Få timer efter deres ankomst fem dage tidligere havde borgmester Willoughby Flake arrangeret en officiel modtagelse for dem. De fik festmiddag med diverse vine – plus byrådets enstemmige forsikring om samarbejdsvilje. Et nyt luksushotel i Hartigan klassen ville lokke tusinder af turister til byen – og betyde titusinder af dollars i borgernes kasser.

– Et nydeligt stykke arkitektur, drævede Philo Brayner.

– Well. Baldwin trak let på skulderen. – Blot en almindelig Colorado bank – grundmuret og velbygget, men dårligt tegnet.

– Må jeg takke for den udviste opmærksomhed, sagde Brayner hjerteligt. – Du har været mere end imødekommende.

– Tillad mig at ledsage dig til fordøren, sagde Baldwin. Han var en venlig sjæl, mager, gråhåret og med en optræden som en ældre statsmand. – Det ville være upassende for en så æret gæst at forlade banken ad bagdøren.

– Må jeg igen udtrykke min varmeste tak, Baldwin.

Da de nåede gadeindgangen, trådte Brayner høfligt til side og strøg sin bæverhårshat. En usædvanlig smuk, ung pige var ved at gå ind – og blev modtaget med store smil af hele bankpersonalet. Brayner huskede ikke, hvornår han sidst havde set sådan en skønhed. Hun havde ravnsort hår og sorte øjne, og var klædt i en blomstret kjole, der lod hendes fuldendte skikkelse komme helt til sin ret. En sammenfoldet parasol og tyllshat fuldendte elegancen. Da hun talte til bankdirektøren, viste det sig, hendes stemme var varm, hæs og klokkeklingende.

– God morgen, far. Forstyrrer jeg?

– Normalt, sukkede Baldwin. – Men ikke i øjeblikket. Mr. Brayner var netop ved at gå.

– Oh – mr. Brayner? Hun sendte manden et strålende smil. – Vores berømmelige gæst fra storbyen.

– Min datter … præsenterede Baldwin en kende tøvende.

– Du er en lykkelig mand, Baldwin, erklærede Brayner. – At være velsignet med så smuk en datter. Deres ærbødige tjener, miss Baldwin.

Hun rakte ham hånden. Han bukkede sig over den i et høfligt kys. Så tog han hatten på, sagde høvisk farvel og spadserede hen mod Republican hotellet.

– Beth, sukkede Baldwin. – Beth, for himlens skyld – æd ham ikke med øjnene!

– Horton mangler i beklagelig grad smukke, præsentable gentlemen. Hun blinkede koket. – Og jeg er en meget attråværdig skønjomfru, far. En pige er nødt til at have øjnene med sig, ikke sandt.

– Jeg ville ønske ,du ville lade være med at bruge sådan et sprog, sagde Baldwin hovedrystende. – Undertiden er jeg meget bekymret for, hvad der skal blive af dig, Beth. Du er så bandsat forhippet på at optræde upassende.

– At optræde normalt! indvendte hun varmt. – At være naturlig – i stedet for at rette mig efter de regler, der er foreskrevet for hængeørede, missionske middelklassedyr, som byen her er fyldt med.

– Ikke så højt, barn, bad han med et hastigt sideblik til sit grinende personale. – For pokker – skal du altid remse op med den samme lektie …

– Hver eneste gang du kalder mig upassende, kære far, kvidrede hun. – Slå dig til tåls med, du har avlet en oprører.

– Jeg prøver at forstå dig, mumlede han. – Men det er mig umuligt. Du kan visselig ikke have arvet din natur fra mig. Og din mor – må hun hvile i fred – var den blideste kvinde, jeg nogensinde har kendt.

– Hold bare op med at være nervøs. Jeg er ikke kommet for at få penge. I hvert fald ikke denne gang!

– Forhåbentlig ikke, Beth – når man tager størrelsen af dine lommepenge i betragtning!

– Kom bare for at sige goddag. Hun kyssede ham let på kinden. – Undervejs til Brennan.

– Brennan, gispede han. – Isenkræmmeren?

Hun nikkede: – Naturligvis. Kit Brennan har måttet reparere min Winchester. Jeg ødelagde låsen i sidste uge, da jeg var på jagt i bjergene.

– Store himmel, mit barn. Du har da vel ikke i sinde igen at gå på jagt – ganske alene?

– Ville du foretrække, jeg hyrede en fører? drillede hun. – En smuk, høj mand – med masser af muskler?

– Har du ikke spor skam skabt i livet, stønnede den sorgbetyngede fader.

– Gå ind og tæl dine penge, klukkede hun, mens hun slog parasollen op og trippede videre hen ad gaden.

Felix Baldwin blev stående i indgangen og fulgte sin skønne datter med øjnene. Alle mænd – uanset alder og stand – stoppede op tog hatten af for hende og gloede. Hun gengældte hyldesten ved at vinke koket med sin silkebehandskede hånd. De gamle mænd sukkede længselsfuldt. De unge vedblev at glane med store øjne.

Hvad skal der dog blive af hende, tænkte hendes far. Hun vil aldrig lytte til mine råd. Hun er kærlig, men trodsig. Andre mænd i Horton har døtre, som de kan være stolte af – kyske jomfruer, der synger i kirkekoret, deltager i bazarer og broderer stramaj. Men jeg har en oprører, der kan ride og skyde – og himlen se i nåde til hende – bande som en cowboy!

Ved tilbagekomsten til hotellet gik Philo Brayner sporenstrengs op til sin elegante suite på første sal. Der sad hans fire ledsagere rundt om et mahognibord, utålmodigt ventende på ham. Han trådte smilende ind, låsede døren og tog plads ved bordet. Så bekendtgjorde han:

– Jeg er tilfreds, drenge. Vi kan gå videre med vore planer.

– Undersøgte du det hele? spurgte en af hans kumpaner.

– På direktørens invitation, drævede Brayner. – Ja, gamle Felix Baldwin var en yderst omhyggelig fører.

– Hva’ siger I? Reed Harmon, en mager slikket fyr upåklagelig klædt i sort, grinede til de tre andre. – Han går bare bardus ind – og direktøren viser ham frivilligt hele molevitten!

– Jeg har altid sagt, klukkede den blonde, rødblissede Vinny Russell. – Philo er den snedigste tyv på denne side af St. Louis.

De andre »forretningsforbindelser«, Luke Innes og Nat Underwood, så forventningsfuldt på Brayner. Innes var en stilfærdig mand med tågegrå øjne. I en større forsamling og iført mindre elegant tøj ville han være blevet antaget for trikotageekspedient. Underwood var på højde med Brayner, halvskaldet og smidskende samt ved at blive for fed. Han så ud som en heldig finansmand – og det var temmelig pudsigt, da han og de fire andre havde planlagt at »financiere« sig med alle pengene i First National Bank.

Brayner grinede tilfreds og meddelte Underwood: – Nat, pengeskabet er stort. Mærket Koenig.

– Malet mørkegrønt? pumpede Underwood. – Ingen ben. Cirka syv fod højt. Da Brayner nikkede, fortsatte han grinende: – Jeg kender Koenig fabrikatet. Solidt, men ikke uoplukkeligt.

– Koenig pengeskabene har kombinationslås, bemærkede Harmon.

– Det er kun en fordel for en pengeskabsekspert som Nat, drævede Brayner. – Kombinationslåse er hans speciale.

– Tro mig, Reed, forsikrede Underwood. – Jeg skal nok få den dør op på tre minutter.

– Ingen sprængning, mumlede Russell. – Ingen dynamit. Well, det passer mig udmærket. Dynamit er altfor opsigtsvækkende.

– Hvad med bagdøren? spurgte Innes.

– Den vil naturligvis være lukket med lås og slå, svarede Brayner. – At få låsen op er legende let. Men stålbommen er et problem.

– Den hviler i hager i begge dørkarme og løftes op. ikke? spurgte Underwood.

Brayner nikkede: – Og døren er ikke særlig svær. Højst en halv tomme tyk.

– Jeg har en speciel sav til den slags job, grinede Underwood. – Tegnet og udført af mig selv. Vi skærer et hul i døren, stikker hånden ind og løfter bommen op, brækker så låsen op. Resten er det rene legeværk.

– Og så kommer vi til næste spørgsmål, Philo, sagde Innes. – Hvornår ordner vi banken?

2.

Brayner tændte en cigar og betragtede gennem en blå røgsky sine medskyldige. Dette her ville blive det store kup, der satte kronen på hans lange løbebane som bandit. Derfor havde han også meget omhyggeligt udvalgt de fire andre. De var hver for sig ekspert på deres specielle område – og havde ligesom han selv været lovløse i utallige år. Som gamle bandemedlemmer var de vant til at rette sig efter deres anførers ordrer – og have de uden tøven anerkendt ham som anfører.

– I har allesammen læst sidste udgave af Hortons blad, Nyhedsbasunen, sagde han. – Så I ved, guvernøren kommer på besøg her.

– Javist, nikkede Russell. – Disse bondekarle vil behandle ham som en konge. Stor modtagelse. Taler. Festbal.

– Hans excellence guvernøren vil kun opholde sig her kort tid, drævede Brayner. – Men længe nok for os, mine venner.

– Jeg tror, jeg ved, hva’ du tænker på, Philo, grinede Underwood. – Banken vil være lukket. Vi foretager operationen – under dække af larmen og halløjet på stationen, når hans tog kommer.

– Ved højlys dag? Brayner rystede kraftigt på hovedet. – Bestemt ikke, Nat. Jeg har en meget bedre idé.

– Når da? spurgte Innes ivrigt.

– I har set hele programmet, sagde Brayner. – Det vestgående tog ankommer kl. 9 morgen. Guvernørens salonvogn bliver koblet af. Han opholder sig her til kl. 1,15 næste nat, fortsætter så med næste ekspres mod vest.

– Guvernøren får fandens travlt, bemærkede Harmon.

– Modtagelse på stationen ved ankomsten, nikkede Brayner. – Festparade fra stationen til hotellet. For at være helt præcis: dette hotel. Han belægger de tre tilstødende suiter sammen med sin sekretær og en Pinkerton detektiv. Kl. 2 foretager han den officielle åbning af byens nye rådhus. Resten af eftermiddagen kan han sove. Kl. 8 om aftenen ankommer han til rådhuset for at åbne festballet – en stor historie til hans ære. Rådhushallen vil blive stuvende fuld. Og der er ingen chance for, vi vil stade på nogen i gyden bag banken.

– Vi ordner den under ballet, klukkede Innes. – Død og helvede! Du kunne ikke have valgt noget bedre tidspunkt.

– Vi skulle kunne være langt fra Horton, før disse bønder opdager noget, mumlede Harmon. – Ballet er først forbi kl. 1. Da vil vi være …

– Her i Horton, afbrød Brayner med et stort grin.

– Her! udbrød Harmon forfærdet. – Men for fanden, Philo!

– Tag det roligt, klukkede Brayner og lænede sig tilbage i stolen. – Jeg har gennemtænkt hver eneste detalje. Ingen af os er amatører. Vi har alle haft nok af at være på flugt fra loven – med en forbandet sheriftrop halsende i hælene og en bandsat risiko for at stoppe vildflyvende kugler. Skal vi gentage vore gamle fejltrin? Eller ordne det på en ny og helt uventet måde?

– Hvor uventet? brummede Russell.

– Lad os antage, bankkuppet opdages, før ballet er forbi, forklarede Brayner. – Vil sheriffen regne med, de kære tyve stadig befinder sig i byen? Nix! Vil han undersøge toget? Muligvis! Men vil han ransage guvernørens salonvogn?

– Nej for satan, mumlede Hamon.

– Naturligvis ikke, klukkede Brayner.

– Så …? pumpede Russell.

– Så der er der, hvor vi er, sagde Brayner med et overlegent skuldertræk.

– Vi! gispede Harmon. – I guvernørens vogn?

– Med hele vores bagage, smilede Brayner. – Og efter guvernørens invitation..

– Du kan umuligt, sagde Hamon hæst. – Jeg mener – vi ved, hvordan du arbejder, Philo. Du har fået hele flækken her til at æde af din hule hånd. Men at lokke selveste statens guvernør til at hjælpe os med at slippe bort …!

– Mener I, det er umuligt, sagde Brayner. – Well, så må i hellere mene om igen. Jeg kender tilfældigvis rent personligt et medlem af guvernørens følge – et vist medlem, der skylder mig en tjeneste. Det kan let lade sig arrangere, mine venner. Vi tømmer banken, mens ballet er i fuld gang. Byttet bliver pakket i vore kufferter. Dem bringer vi hen til banegården – hvorpå vi vender tilbage til rådhuset. Husk, alt er til vores fordel. Banken ligger fire husblokke fra rådhuset. Hele området – hele vejen til stationen vil være så godt som mennesketomt. Rådhuset vil være midtpunkt for al interesse. Desuden er der mulighed for, kuppet først vil blive opdaget kl. 9 næste morgen, når banken åbner. Hele byen vil sove længe efter festen. Så der er store chancer for, ingen vil komme forbi bankens bagside og opdage den sprængte dør.

– Hvem er den fyr, du har til din disposition? spurgte Russell. – Du siger, han står guvernøren nær.

– Så nær, at han ikke vil vove at afslå min anmodning, grinede Brayner. – Jeg ved visse ting om ham, som vil ødelægge ham helt – hvis de kommer frem. Han bliver nødt til at gøre, som jeg siger – selvom det vil være meget mod hans vilje.

– Du har ikke fortalt os hans navn, sagde Hamon nysgerrigt.

– Og har heller ikke i sinde at gøre det, erklærede Brayner. – Hva’ I ikke ved, kan I ikke have ondt af. Og jeg vil foretrække at snakke med ham helt privat. Afpresning er et vanskeligt foretagende. Og der er en vis chance for, han vil røbe det hele, hvis han får færten af, flere kender ham.

– All right, Philo, nikkede Innes. – Jeg formoder, du ved, hvad du gør.

– Det gør jeg, forsikrede Brayner. – Jeg har planlagt dette her meget omhyggeligt i lang tid. Som gamle rotter indenfor faget ved I, enhver lille luset begynder kan tømme en bank. Det er der ikke nogen særlig kunst ved. Det er at slippe bort med udbyttet, som er vanskeligt. Hvad brug har en tremmekanin for en formue?

– Fuldkommen rigtigt, gryntede Underwood. – Medmindre vi har vores på det tørre, er det hele ikke et klap værd.

– Gør vi det på min måde, vil vi have vores på det tørre – resten af livet, lovede Brayner.

– Vi deler pengene i fem lige store dele – det har du lovet, Philo, bemærkede Hamon.

– Naturligvis gør vi det, klukkede Brayner. – First National Bank er en ren guldgrube. Der ligger ikke alene én formue i den – men hele fem. Vi kan alle trække os tilbage og drikke af dunken til vores død.

– Lige noget for mig, mumlede Russell.

– Indtil videre må vi vedblive med at forsikre byens bedsteborgere om vore gode hensigter, drævede Brayner. – Lad dem vedblive at slikke vore hænder, huh drenge?

Hamon grinede skævt: – Jeg er nær ved at blive bims, hver gang en af byrødderne kommer kravlende for at stikke mig på næven.

– De er så vilde efter at få det Hartigan hotel her i Horton, så det er en ynk, klukkede Russell. – Fandens fikst fundet på af dig, Philo!

– Ikke noget at tale om, Vinny, sagde Brayner overlegent. – Fortæl folk, hvad de ønsker at høre – så danser de straks efter ens pibe.

En halv timestid senere blev der holdt en anden konference. Emnet var efter borgmester Flakes mening vigtigt nok til at indkalde byrådet til møde i det nye rådhus. Men gamle vaner har svært ved at dø. Så dette møde blev ligesom mange tidligere holdt på verandaen foran sherifkontoret.

Sherif Max Lovett sad plantet i sin yndlingsstol – en gammel kurveflettet der knirkede hver gang han flyttede sin kolossale vægt en smule. Han var stor, godmodig og skamløst doven – for gammel til at gide anstrenge sig for meget i sit embede, men ikke gammel nok til at blive sat på græs. Hans grå hår var så godt som forsvundet fra hans røde, kuglerunde hoved med klumptud, milde brune øjne og fire dobbelthager plus et pjusket hvalrosseskæg. Hans bug var sagnagtig i sin bredde. Han pulsede på en snadde og lyttede høfligt til borgmesterens tirader.

Ved sheriffens side sad hans første-vicesherif, Mitch Hamilton. Han var også gammel, lad, godmodig, men ligeså mager som Lovett var fed. I de senere år var forbrydelsernes antal faldet stærkt i Horton. Og det var en offentlig hemmelighed, at Hamilton tilbragte det meste af sin tid med at pylre om blomsterne i haven foran sit hvide træhus.

Den anden vicesherif stod i døråbningen. Han hed Purdy Jarvis, var 24 år, muskelsvulmende, blottet for tålmolighed, men besat af en bandsat trang til at øve en eller anden stordåd, der ville føre til hans forfremmelse. Utallige gange havde han udmalet sig, hvordan han ene mand ville indfange en stor banditbande og blive forsidestof i avisen. Det var begyndt at småregne, så Jarvis, der også var påpasselig med sit helbred, havde iført sig regnslag.

– … denne store ære for vor skønne stad, messede borgmesteren. – Denne udsøgte kompliment til vort blomstrende samfund.

– Tjep, Willoughby, nikkede sheriffen med et stort smil til borgmesteren og de fem byrådsmedlemmer, der sad på stribe og slugte hvert eneste af Flakes ord. – Jeg hørte det første gang. En virkelig ære – at få besøg af guvernøren.

– Jeg er ikke færdig, vrissede Flake.

– Æv, Willoughby, sukkede Hamilton. – Du siger det samme – gang på gang.

– Gå videre, sagde byens andre vise fædre i kor. – Kom til sagen, Willoughby.

– Sagen er, at vi må – øh – være visse på, der ikke sker noget, som besmudser vores kære bys værdighed, kværnede Flake. – I ved, hvad jeg mener. Ingen ballade, Gadeslagsmål. Uorden og andre fortrædeligheder. Ingen skydning. Der vil samle sig en stor menneskemængde ved stationen for at bivåne vores storstilede modtagelse. Well, du må sørge for at holde hoben under skarp kontrol, sherif. Vi må gøre et godt indtryk på guvernøren.

Lovett nikkede: – Naturligvis.

– Og lad os heller ikke glemme vore ærede gæster, ævlede borgmesteren videre.

– Du mener Brayner fra Hartigan og hans flotte følgesvende, brummede Lovett.

– Mænd som Philo Brayner repræsenterer fremskridt og velfærd, understregede Flake.

– Bare lad være med at hyle til mig, Willoughby, gryntede Lovett. – Vi ønsker alle at få et Hartigan luksushotel. Jeg letter på låget for Brayner, hver gang jeg møder ham.

– Du må ikke glemme dine pligter som sherif, sagde Flake.

– Ingen behøver minde mig om mine pligter, erklærede Lovett med en let gaben. – Hvis jeg ser en dumrian jokke guvernøren på tæerne, så arresterer jeg ham omgående. Okay, Willoughby.

– Vær nu alvorlig, Max, bad borgmesteren.

– Okay, grinede Lovett. – Jeg er dødalvorlig.

– Denne her lette regn er en ren velsignelse for mine roser, bemærkede Hamilton stilfærdigt.