Marshall Grover

Bill og Ben - Ben overtager kommandoen

Lindhardt og Ringhof

Bill og Ben - Ben overtager kommandoen
er oversat fra engelsk af Michael Dane efter

The Emerson Challenge

Copyright © 1966, 2016 Marshall Grover og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711642313

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Kapitel 1

– Jeg kaster, du vælger, sagde Bill Valentine.

– Krone, så henter jeg kødsnedkeren til Efraim, sagde Ben Emerson, da Bill kastede sølvdollaren op i luften.

Som utallige gange før i deres brogede og farespækkede liv lod Det vilde Vestens mest rastløse vovehalse en mønt afgøre, hvad de skulle foretage sig. Mens de på denne gråtriste, regntunge formiddag fulgte et bugtet spor gennem bjergene, var de for et par timer siden stødt på en gammel pelsjæger Efraim Padgetts faldefærdige blokhytte. Den gamle lå på sin køje højt jamrende af ulidelige smerter og forklarede, at han led af en dødbringende sygdom. De kunne vel ikke afse en ordentlig slurk sprut til ham? De texanske helvedeshunde måtte til deres beklagelse svare, at de for flere dage siden havde drukket deres sidste whisky.

Så havde gamle Efraim erklæret: – Det er altså nogen, som må hente lægen til mig. Jeg regner med, at jeg skulle kunne holde ud en dags tid til, men – så …

Han krøllede sig sammen under tæpperne, var tilsyneladende faldet i søvn. Han havde nøje beskrevet den hurtigste vej til den nærmeste by og fortalt, at hans læge, dr. Givney, vidste, hvad han fejlede, og hvordan han skulle holdes i live.

Han havde således i nogle få korte sætninger givet Bill og Ben et problem at tygge på. De kunne vælge mellem tre udveje. De kunne ride videre og lade, som om de aldrig havde truffet Efraim. Men det var naturligvis utænkeligt. De hørte ikke til den slags, som overlader en gammel ensom mand til sin skæbne i nødens stund. De kunne sørge for, han fik det så behageligt som muligt og så ride videre til byen – som han havde sagt hed Ludlow og lå et stykke vest for Coloradofloden – meddele dr. Givney, at den gamle trængte stærkt til hans hjælp, og lade det være godt med det. Men det ville være risikabelt at lade den gamle være alene, selv om det kun drejede sig om nogle timer.

Og så havde de valgt den tredje udvej. Den ene af dem skulle ride til Ludlow og hente medicinmanden. Den anden skulle blive her og passe Efraim. Men hvem skulle ride, og hvem skulle blive …?

Bill fangede med et snuptag dollaren i luften og klaskede den ned på ryggen af sin hånd. Ben lænede sig frem og så grinende på mønten:

– Du kan ikke altid vinde, Gamle Jas! En gang imellem må du tabe. Det blev krone!

– Javist, drævede Bill. – Det behøver du ikke at fortælle mig. Tror du, jeg er blind?

– Jeg er immervæk mere tørstig end du, klukkede Ben.

Bill snøftede omgående: – Det vil jeg pokkerpløkkeme ikke give dig ret i.

– Du ønsker nok, at det var dig, der skulle af sted, og mig, der skulle blive.

– Naturligvis, nikkede Bill. – Men vi blev enige om at slå plat-og-krone om det. Og en aftale er en aftale.

Han lænede skulderen mod dørkarmen og begyndte at rulle en cigaret, mens han så ud over bjerglandskabet, den grå himmel og regnen, der fik alle de sorte klippeblokke til at glinse. Det var den tristeste dag, de havde oplevet efter at have krydset Wyoming-Colorado-grænsen. – Tror du, du kan finde Ludlow – og ikke farer vild?

– Hvordan skulle jag kunne gøre det? Efraim har jo beskrevet vejen meget nøje, svarede Ben og trak sin regnkappe på.

– Efter denne kolossale masse regn er der højvande i floden, advarede Bill. – Så prøv ikke at vade over. Du vil bare gå hen og drukne.

– Hellige Hanna – hva’ er der i vejen med dig? Tror du, jeg er helt skør, sagde Ben fornærmet. – Jeg vil gøre nøjagtig, som den gamle fyr sagde: Følge sporet ud af bjergene og langs bredden til broen. Og det er dér, jeg krydser floden. Når jeg kommer over på den anden bred, følger jeg sporet til byen. Hvordan pokker skulle jeg kunne fare vild, når jeg kender vejen så godt?

– Du kan sikkert klare turen, Lange Spir, knurrede Bill.

De havde næsten aldrig været skilt fra hinanden; blot nogle timer i alle de år, de havde redet stigbøjle til stigbøjle, kæmpet skulder mod skulder eller ryg mod ryg, delt alle farer, anstrengelser, strabadser og de spændingsdirrende øjeblikke, som mænd af deres støbning oplever gang på gang. Så det ville blive mærkeligt ikke at have Ben som en uafrystelig skygge, selv om det kun drejede sig om en halv dags tid, tænkte Bill.

De var sandt for dyden et par drabelige gutter, tænkte den gamle pelsjæger, der lå i køjen med sammenknebne øjne og studerede dem indgående. Ben var næsten seks-en-halv fod høj, lignede en bønnestage, men var utrolig stærk. Han havde lyst, sandfarvet hår, kraftig, firkantet kæbe og udstående ører. Hans øjne var blå og milde, og han grinede venligt, næsten troskyldigt. Han havde ligesom sin partner cowboykluns på og en Bowie-kniv. Men i modsætning til Bill, der nøjedes med én, havde han to Colts kaliber .45. De red på hver sin hofte, og Ben påstod altid, at han nødvendigvis måtte have to – ellers ville han få slagside, når han gik.

Bill var knap et par tommer mindre end sin trofaste følgesvend. Han var sorthåret og bagt bronzebrun af sol og vind, havde skarpe, årvågne øjne og et kønt ansigt med mærker fra gamle, vundne kampe. Han havde den skarpeste og hurtigste hjerne og lagde så godt som altid planerne og traf afgørelserne. Men der var bestemt ingen, der kunne kalde Ben dum, naiv, eller småt begavet. Hans hjerne var god nok, men han foretrak at overlade det meste af tankearbejdet til Bill.

Deres kontantbeholdning var i øjeblikket 275 dollars, og Bill havde altid alle pengene. Han fiskede fire sølvdollars op af bukselommen og rakte dem sammen med den, der havde afgjort deres nærmeste fremtid, til Ben, som højtideligt lovede:

– Jeg vil bruge alle moneterne til sprut og mad.

– Men først efter, at du har fundet doktoren, ikke? brummede Bill.

– Tjep, nikkede Ben. – Først finder jeg ham og giver ham beskeden. Så stiller jeg sulten, køber et par rare flasker – og så følges doc og jeg tilbage hertil. Hvor lang tid er det, Efraim siger …?

– Han sagde, du kan nå til Ludlow på tre timer, Lange Spir, oplyste Bill. – Hvis vi regner med, du bruger tre timer til at ride dertil og tre timer til tilbageturen, skulle du være her igen inden solnedgang.

– Well – så regner vi med det, drævede Ben, mens han slentrede ud ad den skæve dør. – På gensyn, Gamle Jas.

– Pas godt på dig selv, formanede Bill.

Ben svang sig op på sin langbenede kastanjebrune vallak og grinede bredt og gemytligt til Bill:

– Pas godt på dig selv! Du opfører dig, som om jeg ville begå dumheder, så snart jeg er ude af syne.

Han satte hesten i trav. Bill fulgte ham med øjnene, mens han red ned ad bjergsporet. Først da han ikke længere kunne se Ben, gik han ind i hytten og lukkede døren, samtidig med at han spurgte: – Hvordan har du det nu, Efraim?

– Betydlig bedre, fordi jeg ved, doktoren kommer, mumlede den gamle pelsjæger. – Jeg regner med at kunne holde den gående, til doc kan kurere mig.

– Bliver du tit syg? spurgte Bill.

– Alt for tit, stønnede Efraim. – Men du må nunte spørge mig om, hva’ sygdommen hedder. Doc har aldrig fortalt mig det. Han betragtede Bill interesseret. – Du og din magre kammesjuk har uden tvivl deltaget i masser af kampe.

– Vi er kun et par fredelige fyre med vandrelyst i blodet, forsikrede Bill. – Når vi bliver blandet ind i ballade, er det aldrig, fordi vi ønsker det.

Det var til en vis grad rigtigt – men absolut også kun til en vis grad. For alle, som havde krydset de to hjælpsomme helvedeshundes spor, var parat til at aflægge en dyr ed på, at »ballade« var deres mellemnavn. At de kun sjældent søgte at blive indblandet i ballade var blot en ren tilfældighed, for ballade stødte de altid på, hvor de så end red hen.

De kunne ikke længere holde tal på de år, der var gået, siden de red ud af En-Stjerne-staten for at begynde på deres nomadeliv i det kolossale vildmarksområde vest for Mississippi-floden, hvor de med korte mellemrum havde taget kampen op med lovløse af alle slags: kvægtyve, revolversvingere, bondefangere, falskspillere og bandidos, som myrdede og udplyndrede fredelige folk. Det kunne med sandhed siges, at Bill og Ben var alle lovløses svorne fjender. Mærkværdigvis kunne det med lige så stor sandhed siges, at de var alt andet end populære hos så godt som alle de, der var lovligt valgt til at håndhæve lovenes snørklede paragraffer. Ganske vist kom repræsentanterne for lov og orden meget ofte til at stå i taknemlighedsgæld til Bill og Ben, fordi de mesterligt forstod at nedkæmpe og tilintetgøre alle slags mordere og banditter. Men texanerne kastede sig ind i disse kampe ikke alene med flammende seksløbere, men også uden at tage det mindste hensyn til, hvordan loven foreskrev, den slags skulle gøres. De kæmpede efter deres egne enestående, sejrsikre regler, der kort og godt var at slå krapylet ned, tvære det ud og sende det ned i helvede med varmt bly. Og det havde fået mangfoldige sheriffer og by-marshaller til at se mere end skævt til dem. Ja, et stort antal af disse stjernebesatte fyre rystede i bukserne, blot texanerne kom på tale. For Bill og Ben morede sig ikke blot med at jagte banditter, men også med at spille lovhåndhæverne på næsen, drille dem med gavtyvestreger, som fik dem til at gå helt fra snøvsen.

– Jeg er så sandeligen jer to megen tak skyldig, gabede den gamle fældejæger. – I er barmhjertige samaritanere – det er I – akkurat som ham, der fortælles om i Bibelen. Mangen en omstrejfende rytter ville have ladet mig i stikken. Hans øjne lukkede sig atter. – Well – jeg må vist hellere tage et lille blund.

– Tjep – det er jo altid sundt. Bill satte sig til rette på en stol og skubbede sin Stetson-hat ned over øjnene. – Jeg vil gøre det samme.

Kort efter at Ben var kommet ned fra bjergene og begyndt at ride langs Coloradoflodens østbred, drev fire knokkelstærke krabater et lille hestekobbel ud på broen fra vestsiden. Den ældste tronede på bukken af en knirkende prærieskonnert trukket af fire bredryggede kramper. Han hed Yancey Bell, var et halvt århundrede, radmager, havde gråt fuldskæg og var møgbeskidt. Og han nød den tvivlsomme ære at have avlet de tre lige så ucharmerende fyre, som red foran forspandet. De var alle formet af samme ler, der var kun den forskel på den gamle og de unge, at de havde hængende hvalrosskæg og ugegamle skægstubbe. De ragede dog stubbene af en gang imellem, så de ville ikke opnå at få blafrende fuldskæg som deres fædrene ophav.

Yancey Bell foretrak at kalde sig hestehandler, men det var absolut kun til en vis grad rigtigt. Han havde visserligen heste til salg. Men på hvilken måde havde han erhvervet sig dem? Undertiden hævdede han, at han havde købt dem af andre hesteprangere eller af farmere og ranchejere. Undertiden påstod han, at han havde rejst vidt og bredt for at finde de vilde hesteflokke, som hans drenge havde indfanget de allerfineste eksemplarer af. Derefter havde Bell’erne med mod og mandshjerte påtaget sig den knogle-rystende opgave at ride disse vilde bæster til. Tja, sådan lød den gamles snedige forklaring, men mangfoldige lovhåndhævere i Nord-Colorado så mere skævt til Bell’erne og nærede den største mistillid til dem og spåede, at de alle ville komme til at dingle ved siden af hinanden i hver sin galge.

Den skarpøjede Yancey var den første, der fik øje på rytteren på den anden flodbred. Da de nærmede sig broens midte, gav han ordre til at gøre holdt og rådførte sig med sit afkom.

– Denne hersens karl ser ud til at være helt alene – og har I set hans nejse kastanjebrune?

– Det er faneme en flot ridehest, bemærkede den ældste søn Rufus.

– Vi kunne få en fin pris for sådan en krikke, mente den næstældste, Dave.

– Stang-rigtigt, sagde den yngste, Ernie.

– Vi driver 13 dyr, mumlede gamle Bell med blikket rettet mod koblet. – 13 er et tal, der bringer ulykke, og jeg er smadder overtroisk.

– Hvordan vil du have, vi skal kanøfle ham, Fatter? spurgte Rufus. – Skal vi knalde et par kugler i ham og dumpe ham i floden?

– Det er jo den nemmeste måde, gryntede Dave.

– Og den mest støjende – I forbandede fjog, skumlede Yancey. – Hvordan skulle vi kunne vide, der ikke er andre ryttere i nærheden? Et skud kan høres langt væk.

– Han er begyndt at ride over nu, bemærkede Rufus. – Træf din beslutning, Fatter. Vi ordner ham på den måde, som du ønsker.

– Lad os bruge det gamle sten-i-hoven-trick, befalede Yancey. – Det er det, der morer mig mest!

Den ældste bror svang sig øjeblikkelig af hesten, trampede hen til den nærmeste af de to forreste heste i forspandet, bøjede sig ned og løftede dens højre forhov op. Dave blev siddende i sadlen, mens Ernie også sad af. Deres far blev på bukken og iagttog interesseret den høje rytter på den kastanjebrune. Regnen var holdt op, men den store flod fossede stadig med forrygende fart. Bredderne var næsten helt oversvømmet. En for årstiden usædvanlig stor regnmængde havde gjort Coloradofloden til en rivende, ødelæggende stormflod. Og det glædede Bell senior. Der findes intet som en dyb og hurtigtstrømmende flod, når man vil skaffe sig af med en bevidstløs eller død mand. Nu og da var Bell’erne ude for, at hesteejere ikke satte pris på, at de stjal af deres bestand. Da den gamle, skæggede tyveknægt og hans uhumske afkom aldrig gad spilde tiden på at høre på nogen som helst protester, efterlod de sig altid de utilfredse som lig – uden at have den mindste skygge af samvittighedsnag.

Ben nærmede sig mere og mere og hævede hånden som svar på Yanceys venskabelige vinken og den hilsen, som lillebror brølede til ham:

– Davs, fremmede, vi er sandelig glade for, at du kommer forbi.

– Davs med jer, drenge, grinede Ben. – Det er et større kobbel heste, I har. Men der er vel alligevel plads nok til, at jeg kan komme forbi, ikke også?

– Ernie – Dave, bjæffede Yancey. – Træk kulerne over til nordsiden, så manden kan komme videre.

– Tak for det, sagde Ben, da de to brødre skyndsomst adlød befalingen. Og så rettede han et spørgsmål til Rufus, mens han red nærmere mod vognen: – Hva’ er der i vejen med ham?

– Det forbandede dyr må have fået en sten i hoven, mumlede Rufus. – Jæe – nu kan jeg se den. Du kan vel ikke låne mig en kniv? Det vil kun tage et øjeblik at få stenen ud.

– Naturligvis, svarede Ben.

Han holdt hesten an ud for bukken, stak højre hånd ind under regnkappen og trak sin Bowie op af skeden i livremmen. Da han rakte den til Rufus, bemærkede den gamle halunk:

– Det er en Texas-kniv – en ægte Bowie! Han grinede fornøjet til Ben. – Jeg sværger, at jeg aldrig har truffet en texaner, som ikke var helt rigtig. Jeg sætter i allerhøjeste grad pris på texanere!

– Well, klukkede Ben. – Det er vi to om.

Rufus tog kniven og borede et øjeblik i hestens hov. Ernie storkede hen til ham for at se på det og bemærke:

– Du har aldrig duet til at doktorere på heste.

– Jeg kender en masse til dyr, svarede Rufus. – Har jeg ikke hjulpet til med at opdrage dig?

– Hold op med at ærte hinanden, skændte Yancey. – I ved, jeg har forbudt jer at mundhugges, når der er fremmede til stede.

– Har du nogen sinde set en helvedes-forbandet sten sidde så dybt? spurgte Rufus Ben.

– Lad mig lige kikke på den, brummede Ben.

Han lænede sig til siden i sadlen med hele sin opmærksomhed samlet om den ældste bror og hestehoven, som han holdt. Et øjeblik lagde han ikke mærke til, hvad Yancey foretog sig – og et øjeblik var al den tid, som Yancey havde brug for. Han halede en riffel bag bukken op, tog fat i løbet og svingede kolben hårdt og hurtigt ned mod Bens isse. Bens Stetson blev hamret ned over hans strittende ører. De ulidelige smerter fik en blodrød tåge til at lejre sig for hans øjne. Han kæmpede hårdt for ikke at besvime – men forgæves. Det sidste, han huskede, var, at den yngste af brødrene greb fat i og hev hans fod ud af stigbøjlen og hurtigt løftede benet opad.

Bevidstløs og ude af balance kæntrede Ben sidelæns og faldt sprællende ned på broens rækværk. Ernie sprang forbi den kastanjebrune hest, der var blevet sky, greb fat i Bens ben og skubbede hårdt. Mens Ben slog en kolbøtte ud over rækværket og susede nedad, trængtes alle fire Bell’er ved det for at glo og grine.

Den tordnende vandvejs vildt strømmende overflade var oversået med en kolossal mængde vraggods – kadavre af vildt, der havde vovet sig for langt ud på den forræderiske bred, som var styrtet sammen, så dyrene var blevet revet med af malstrømmen, og store træer, der havde prydet bredderne, men nu hvirvlede af sted med løv og grene filtret sammen.

Bell’ernes sidste offer faldt ned i sådan et sammenfiltret løvhang. Liggende på maven som en kæmpemæssig græshoppe blev han hængende mellem nogle knækkede grene, og det store træ, som var halvvejs nede under overfladen, blev ført videre ned ad floden med flintrende fart – til hestetyvenes ondskabsfulde fryd.

– Det var vel nok nejs, grinede den yngste bror. – Var det ikke det allermest nejse, som at I har set i hele jeres forbandede liv? Så I, hvor han drattede smask ned i det træ som en klump dødt kød …

– Well, han er med garanti allerede så godt som kreperet, kaglede Yancey. – Når jeg knalder en mand i knolden med min gamle karabin, varer det altid gebommerlig længe, inden han vågner op.

– Det er stangsikkert, at han vil komme til at drone, gryntede Dave.

– Tjep, hans far nikkede veltilfreds. – Og jeg skal fortælle jer ganske nøjagtigt, hvordan det vil komme til at foregå. Han vil kanske flyde en hel mile ned ad floden, inden han vågner op. Og så – tjubang! – bliver han grebet af panik. Han vil forsøge at svømme ind til bredden – og det er der fa’n banke mig ingen, der kan, når den gamle flod skyder en så gevaldig fart. Så han vil gå til bunds som en sæk – og drone. Han spyttede ned i vandet. – Well, vi fik fat på en laber ridehest, som vil pynte på koblet.

– Og også en mægtig god riffel, Fatter, meddelte Ernie, som havde vendt sig om og trukket Bens Winchester op af sadelhylstret. – Hej! En Winchester!

– Giv mig den, dit forbandede bagbæst! snappede Yancey. Han flåede riflen ud af hånden på sin søn og langede ham en ordentlig én på snakketøjet, som sendte ham ned på broen med et drøn. – Jeg tager mig naturligvis som sædvanlig af byttet!

– Jeg ville bare se på den, stønnede Ernie og gnubbede sin blodige mund.

– Du har at hjælpe Dave med at få sadlen af krikken, befalede Yancey. – Stuv den ind bag i vognen og kryb så i sadlen. Det er på høje tid, vi kommer videre.

– Fatter, jeg synes pokkers godt om denne hersens Bowie, galede Rufus.

– Den er din, sagde Yancey. – Der skal nok blive noget til jer alle – efter at jeg har haft tid til at undersøge den høje fyrs sadeltasker. Har jeg ikke altid været gavmild mod jer? Godt! Men I må aldrig blive grådige – forstået?

– Selvfølgelig, Fatter, svarede brødrene Bell i blandet kor.

I løbet af få minutter var hestetyvene kommet helt over Coloradofloden og fortsatte mod øst. Den kastanjebrune vallak, som var Ben Emersons kæreste eje, hørte nu til det kobbel, som den morderiske og tyvagtige Yancey ville udbyde til salg.

Selv om den gamle slyngels sidste røveri var gået lige så glat, som han ønskede, havde han imidlertid regnet galt på ét punkt: Den tid, som han havde spået, det ville vare, inden hans nyeste offer kom til bevidsthed. Knap en snes minuter efter at Ben også var blevet et stykke vraggods, var han i allerhøjeste grad vågnet til live – i en meget forvirret sindstilstand. Det varede flere infame minutter, før han blev i stand til at tænke blot nogenlunde klart. Det sidste, han huskede, var, at han pludselig havde fået nederdrægtig ondt i hovedet. Han havde ikke den ringeste erindring om, at han var blevet vippet ud over brorækværket.

Han var halvt nede i og halvt oppe over vandet, men dyngvåd fra top til tå. Hans venstre arm var filtret ind i vådt løv. Hans højre ben sad i klemme mellem den tykke træstamme og en gren. Han vrikkede først benet løs og fik så armen fri. Han skiftede meget forsigtigt stilling, så han kom til at sidde overskrævs på stammen i stedet for at ligge slapt henslængt tværs over den. For at komme til at se tydeligere halede han sin gennemblødte Stetson op over øjenbrynene og ørerne. En kort undersøgelse afslørede en bugnende bule oppe på issen. Well, det var ikke første gang, en bule var skudt op på Ben Emersons kranium. Han tog sin hovedbeklædning på igen. Bølger rejste sig, og træet vuggede fra side til side som en kano i et vandfald. Og hans mave begyndte at vende sig, så han var meget nær ved at blive forbandet søsyg.

Han spejdede vildt til begge sider, beregnede afstanden ind til bredderne. Han måtte tvinge sig selv til at gennemtænke det hele i alle enkeltheder, grunde over den katastrofale knibe, han befandt sig i.

For det første: hvordan i helvede er du drattet ned i denne her fandens flod, Benjaminus Woodville Eustace Emerson. Well, det er ikke særlig svært at regne ud. Et af de fire stinkdyr slog dig ned, og så verfede de andre dig ud over brorækværket …

Han undersøgte sine lommer og seksløbere og konstaterede med tilfredshed, de var helt i orden, og at han stadig havde de fem dollars. Han vendte sig om og udforskede ivrigt flodens øvre løb. Broen var naturligvis helt ude af syne. Hvor langt var han mon flydt? Og hvor langt ville han mon blive bruset frem, inden han turde forlade dette træ? Inden strømmen blev så rolig, at han kunne svømme ind mod bredden med en nogenlunde sikker chance for at nå den?

Det er brandbrøleme helt skudsikkert, at træet vil holde sig midtstrøms, så længe floden skyder denne enorme fart. Hvis jeg forsøger at svømme, vil jeg drukne muy pronto. Og hvis træet bliver så fyldt med vand, at det synker, så vil jeg også omgående drukne.

Og så slog tanken om en anden truende fare ned i ham som et lyn – det var den allerværste af alle tænkelige. Han ville måske blive midt i Coloradofloden i al evighed! Eller så længe, at han ville dø af hunger!

– Nix! sagde han højt. – Så uheldig kan du pokkerpløkkeme trods alt ikke være, Emerson!

Han var nødt til at være optimistisk og ikke opgive håbet om redning. Om han ville overleve afhang helt af naturkræfterne. Han måtte sætte hele sin lid til vejrforholdene i Nord-Colorado. Regnen var holdt op, men himlen var stadig dækket af skyer. Ville de spredes? Hvis det skete, ville flodens vandstand synke, og strømmen blive mindre stærk. Det ville han uheldigvis også selv blive. Han var en kraftkarl, men måtte ligesom alle andre mennesker have føde for ikke at blive slap.

Han regnede med, det var midt på formiddagen. Hele resten af den længste dag i hele hans liv klamrede han sig til træstammen og fortsatte sin hurtige og yderst ubekvemme sejlads. Ved solnedgang, da han var gennemisnet helt til marven og i meget nedtrykt sindstilstand, havde han kun udsigt til at skulle tilbringe mørkets timer på samme måde. Af frygt for at søvnen ville overmande ham, så han ville falde af sin løvrige redningsflåde, surrede han sin venstre arm fast til en gren med sin livrem og revolverbæltet.

Det var karakteristisk for ham, at han ikke nøjedes med at græmme sig over sin egen skæbne.

– Gamle Bill bliver godt knotten på mig – og hvad med arme Efraim Padgett? Han vil ganske givet dø, når han ikke får den så hårdt tiltrængte lægehjælp!

Mørket sænkede sig, og strømstyrken vedblev at være lige så rivende som hidtil. Han kunne ikke gøre andet end at vedblive med at hænge fast på træet – og håbe på det bedste.

Kapitel 2

En times tid før solens nedgang konstaterede Bill, at den gamle pelsjæger havde saltet flæsk, bønner og andre fetaljer nok til et solidt aftensmåltid.

– Du skal barestens lave al den mad, som at du har lyst til, mumlede Efraim træt. – Mine smerter er blevet stærkere, men jeg må nok alligevel hellere forsøge at klemme et par bidder ned.

Efter at de havde spist, slumrede den gamle atter ind. Bill gik ud for at sørge for sin fuks.

Hans humør nærmede sig nulpunktet. Hvor pokker blev Ben af? Han spejdede mod syd og mumlede et dystert løfte.

– Hvis du har drukket dig plakatfuld og er røget i kasjotten, vil jeg lade dig sidde og svede dér.

Men da han igen kom ind i den varme hytte, glemte han sin utålmodighed og begyndte igen at blive bekymret. Ben var måske kommet i alvorlige vanskeligheder. Var Ludlow et helvedeshul, hvor banditter og andet rakkerpak skaltede og valtede, uden at nogen prøvede at forhindre det? Var Ben blevet rodet ind i en forrygende overmagt eller med et par usle snigskytter, som angreb ham i ryggen?

Denne slags ildevarslende tanker plagede Bill hele natten, mens han kastede sig uroligt frem og tilbage på det hårde gulv og ikke fik ret megen søvn.

Det grimme chok kom ved seks-tiden om morgenen, Bill havde lige barberet sig og lavet morgenmad. Der var igen ikke noget i vejen med Efraims appetit, men han jamrede over, at smerterne blev mere og mere uudholdelige og spurgte sorrigfuldt:

– Vender din partner da aldrig tilbage? Hvis doc ikke snart kommer, vil jeg sikkert drage mit sidste suk inden aften.

– Er du sikker på afstanden til Ludlow? spurgte Bill. – Tager det kun tre timer at ride dertil? Det er måske et helt dagsridt?

– Nej da, for dælen, gnækkede Efraim. – Turen frem og tilbage tager seks timer, syv, hvis man har en langsom krikke. Det radmagre gespenst skulle have bragt doc hertil ved fem-tiden i går.

– Nu kommer der en rytter! udbrød Bill og skyndte sig hen til den åbentstående dør.

Han hørte hovslagene ganske tydeligt, da han nåede ud på verandaen. Og så skar han en skuffet grimasse. Rytteren kom ikke fra syd, men fra nord. Det kunne ikke være Ben, der vendte tilbage. Han stod med korslagte arme og spejdede mod nord. Et øjeblik efter kom en aldrende kalorius i hjorteskindskluns og med et hvidt, blafrende fuldskæg til syne. Han red en gammel, svajrygget hoppe. Han svingede sin vaskebjørnshue og udstødte et skælvende, men gennemtrængende jubelhyl, som til Bills umådelige ærgelse straks blev besvaret – inde fra hytten.

– Det er Daniel, klukkede Efraim.

Han rullede ud af køjen, trak sine støvler på og spankulerede lige så kry som en grøn dreng ud på verandaen, glammende glædestrålende til den anden pelsjæger.

– Skynd dig at komme, Daniel! Rart at se dig, din gamle fældetyv!

– Jeg kommer ikke tomhændet, grinede den anden gamling.

Han fremviste en stor lerdunk. Efraim udstødte øjeblikkelig et nyt glædeshyl. Daniel svang sig af sadlen, gad ikke ulejlige sig med at tøjre hoppen, men hinkede klukkende op på verandaen. De gamle mænd klaskede henrykt hinanden på ryggen. Bill antog, de ikke havde set hinanden i mange, lange år – til Efraim brægede:

– Det er næsten fem uger siden, du sidst besøgte mig.

– Jeg har slidt som et bæst i mit whiskybrænderi, forklarede Daniel. – Vent, til du får smagt en ordentlig slurk af mit nye bryg. Jeg sværger, at det vil få dig til at føle dig, som om du igen var 70 år. Han gav sig omsider til at se nærmere på Bill. – Davs, unge ven. Er du også tørstig?

– Det eneste, jeg i øjeblikket tørster efter, er en forklaring! knurrede Bill og så meget barsk på Efraim.

– Hæ-hæ, rag mit hår af og kald mig Skalle! skvaldergrinede Daniel. – Du har altså igen narret nogen til det, Efraim! Det fremgår ganske tydeligt af hans ansigtsudtryk.

– Du er pludselig blevet helt rask! sagde Bill anklagende til Efraim.

– Lad mig forklare det på denne måde, søn, galede den gamle. – Det som at jeg lider af, kan kureres med et ordentligt skud whisky.

– Er det den medicin, som dr. Givney har med til dig? spurgte Bill.

– Jeg kan immer regne med doc, nikkede Efraim. – Hver eneste gang, jeg sender bud efter ham, bringer han øjeblikkelig whisky op til mig, og vi sitter og hygger os med at fugte ganerne og snakke om dit og dat.

– Hver eneste gang du sender bud efter ham! gentog Bill bistert. – Dermed mener du i virkeligheden, hver gang du narrer en rejsende til at tro, du er syg.

– Der er én ting, som jeg har lært for meget længe siden, søn, oplyste Efraim gravalvorligt. – Hvis jeg beder en fremmed om at hente nogle flasker til mig i Ludlow, siger han »med fornøjelse«, stikker mine penge i lommen og rider videre – og jeg får ham aldrig at se igen. Det er derfor, jeg har fundet på den anden metode, som endnu aldrig har slået fejl. Når jeg er løbet tør for whisky, og den fremmede ikke ejer en dråbe, lader jeg som om jeg er dødssyg og beder ham om at hente lægen i Ludlow.

– Doktor Givney er med på spøgen, gnækkede Daniel kisteglad. – Han har sit eget brænderi. Jeg vil ikke sige, hans måneskinswhisky slår lige så hårdt som min, men den kan drikkes, når man ikke har andet – ikke sandt, Efraim?

Bill bed tænderne sammen, knyttede næverne, lukkede øjnene og bad til, han ikke ville tabe tålmodigheden. Erklærede så:

– Der er kun én ting, som jeg ønsker at sige til dig – din gemene, gamle, løgnagtige rævepels!

– Du behøver ikke at sige det, mumlede Efraim og blinkede polisk til Daniel, som var ved at trække dunken op. – Hvis jeg var 30 år yngre, ville du tæve mig fra sans og samling, slå mine tænder ud og knuse hver eneste knogle i min krop.

– Det er en yderst rammende beskrivelse, knurrede Bill.

– Jeg var lige med det vuns klar over, at Efraim igen havde indfanget en stabejs, kaglede Daniel.

– Det er nunte ham her, men hans partner, der red til Ludlow, forklarede Efraim henrykt. Så gloede han forundret på Bill, som var gået ind i hytten efter sin hat og sine våben og nu skyndte sig hen mod bagsiden af hytten, hvor hans hest stod.