Marshall Grover

Bill og Ben befrier byen

Winther

Bill og Ben befrier byen
er oversat fra engelsk af Peter Galten efter

Double Shuffle

Copyright © 1980, 2016 Marshall Grover og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711643174

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

De to lovmænd var adskilt af godt 1000 miles i fugleflugt, og som naturligt var, mødtes de aldrig. Den ene var sherif i Blaise distrikt i Wyoming-området, mens den anden var en garvet bypolitimand. Sherif Phil Jurgens fra Wyoming og overbetjent Kevin Monahan, Illinois, havde heller aldrig hørt om hinanden. Men skæbnen ville, at fire mennesker, der blev afhørt af henholdsvis Jurgens og Monahan inden for de samme 24 timer sent på vinteren, snart skulle mødes under meget dramatiske omstændigheder.

Klokken var omkring 8 en grå morgen, og kulden hang stadig i luften, da den magre, cigartyggende Jurgens kom ind på Lansing Hotel, styrede hen til spisesalen og fandt et par gæster, som sad ved et hjørnebord og var i gang med morgenmaden.

– Valentine – Emerson … Han mumlede deres navne, samtidig med at han dalede ned på en stol. – Det er vist på tide, vi får en lille palaver.

De to gæster, der kun midlertidigt opholdt sig i byen, var texanere og havde nomadetilbøjeligheder, et par eventyrere, der i løbet af den korte tid, som var gået siden deres ankomst, havde sat deres præg på Blaise City. Et lille stykke østpå ad hovedgaden i Birrell Casino var håndværkerne i fuld gang med at sætte nye ruder i vinduerne, reparere stole og borde og sætte nye spejle op. I byens klinik i den anden ende af Blaise City lå to af Birrells folk samt tre lokale cowboyer med diverse knubs og/ eller brækkede lemmer og sundede sig efter et forgæves forsøg på at nedlægge de to høje hombres, der nu mistænksomt kiggede på sherif Jurgens.

– Vi har ikke gjort noget, som du behøver at blande dig i, brummede Bill Valentine og gaflede en ny mundfuld bacon op fra sin tallerken. Han var den kvikkeste af det meget berejste par, en mørkhåret, muskuløs texaner, der var hele 6 fod og 3 tommer høj. Hans øjne skød lyn i det markerede ansigt med den firkantede hage, da han mødte Jurgens’ blik. – Jeg tør vædde på, du har haft en snak med nogle vidner – snesevis af dem …

– Og så ved du, at det ikke var os, der begyndte det slagsmål. Ben Emerson, Bills rejsekammerat i over tyve år løftede en lang pegefinger og rystede den bebrejdende for næsen af sheriffen. Han var hele 3 tommer højere end Bill, en ranglet bønnestage med vældige kræfter, men fredsommelig og vennesæl af natur. Han var ikke så intelligent som sin partner, men når det drejede sig om at slås, var han en ren tornado. – Vi forsvarede os jo bare.

– Det tør siges, sukkede Jurgens. – Kasinoet blev på det nærmeste lagt i ruiner. Fem mænd måtte indlægges. Altsammen fordi en overmodig cowboy kom med en dårlig spøg om Texas.

– Altsammen fordi de tirrede os og blev ved med at tirre os, lige til vi var nødt til at gøre noget, knurrede Bill. – Hvad ville du have, vi skulle gøre, sherif? Bare lade en flok bøller slå hovedet ned i maven på os?

– Bare vi forstår hinanden, Valentine, sagde Jurgens. – Jeg er ikke kommet for at jage jer ud af byen. Det kan jeg ikke, medmindre I forser jer mod loven. Selvforsvar er ikke nogen forbrydelse, så hvis I ikke vil rejse frivilligt, kan jeg ikke tvinge jer til det.

– Glem ikke det, sagde Bill triumferende.

– Det er faktisk sådan, at hvis I har fået nok af at drysse rundt og gerne vil slå jer ned et sted, sagde Jurgens, – så ville jeg skam være glad, hvis det blev i Blaise distrikt.

– Virkelig? Bill løftede det ene øjenbryn og spiste roligt videre.

– Jeg bærer ikke nag til jer, forsikrede Jurgens. – I har skaffet jer et stort ry, men det vil jeg skam ikke bebrejde jer.

– Årh, hold op, mumlede Ben. – Alle lovmænd hader os som pesten.

– Jeg tør vædde på, du bryder sammen og græder, hånede Bill, – hver gang du hører, at vi har slået en klo i en ny bande lovløse.

– Det generer mig ikke spor, drævede Jurgens. – Jeg har sådan en gammeldags holdning til lovbrydere, forstår I. De eneste gode lovløse er dem, der sidder bag tremmer eller ligger seks fod under jorden, siger jeg altid. Hvis det er en rigtig regederlig lovmand, som sørger for, de kommer der, er det i orden. Hvis de bliver udryddet af banditjægere – sådan som jer f. eks. – så er det også i orden. Bare de ender dér, hvor de hører hjemme. Så jeg har altså ikke noget imod jer to drenge, kan I nok se. Han betragtede dem tankefuldt. – Skæg nok, at jeg kalder jer drenge.

– Hvorfor er det så skæg? spurgte Bill bistert.

– Jeg vil indrømme, at I var drenge under krigen, sagde Jurgens, – dengang I red med rebellernes kavaleri. Men det ligger langt tilbage. I har redet et godt stykke siden dengang og er blevet såret mange gange, og som der står i aviserne har I tævet flere banditter, end I selv kan holde regnskab med.

– Han ved skam alt om os, hva? bemærkede Ben til Bill. – Bladsmørere er da en fandens plage. De bliver ved med at skrive alt muligt ævl om os og gi’r os et ry. Og et ry …

– Et ry er kun til besvær for folk som os, klagede Bill. – Vi vil gerne leve stille og roligt.

– Det er den rene, skære sandhed, forsikrede Ben lovmanden. – Alt, hvad vi nogen sinde har ønsket, er at drive rundt, som det passer os, og ride langt uden om alskens ballade. Hvis det stod til os, ville vi aldrig slås med nogen bandidos – eller andre hombres.

– Alle de kampe må være godt for jeres helbred, mente Jurgens. – I ser stadig unge ud, og I er ikke ved at falde af på den.

– Og du vil gerne have, vi slog os ned i Blaise City, hånede Bill. – Måske invitere os hjem, så vi kan træffe din familie – al den slags?

– Jeg mener det, erklærede Jurgens.

– Ja, det tør jeg vædde på, fnyste Bill.

– Helt ærligt, sagde Jurgens. – Konen vil skam gerne træffe jer. Og mine døtre – ok, Irma og Rose Ann er helt vilde efter at blive gift med jer. De ikke så meget som ser til de unge fyre heromkring. De venter på jer, siger de. Ja, de har klippet billeder af jer ud af aviserne, siden de var så store som så. Nå, nu er de jo voksne – lige parat, hvis I forstår, hvad jeg mener. Med et faderlig stolt grin stak han hånden i jakkelommen. – Ja, min salighed, I skal få lov til at se et billede af mine piger. Han rakte billedet hen over bordet og studerede i smug deres reaktion. – Det er Irma til venstre. Hun er lun på dig, Valentine. Og Emerson, hende til højre – det er Rose Ann. Har I nogen sinde set et par kønnere tøsebørn?

Bill sad med åben mund og et jaget udtryk i øjnene. Ben havde svært veď at få sunket en mundfuld bacon og æg. Han skyllede den ned med kaffe og betragtede bekymret fotografiet. Det pæneste, man kunne sige om Irma og Rose Ann, var, at de ikke så ud til at være underernærede. De havde begge to dobbelthage, tykke halse og skuldre som en sværvægtsbokser. Ja, faktisk var de utroligt fede. Og de ivrige smil afslørede, at der manglede et par fortænder. Var det kun noget, Jurgens bildte sig ind, eller rystede Bills hånd faktisk, da han tømte sin kaffekop?

– Jo – øh … begyndte Ben.

– Et par morderlig kønne piger, sherif, løj Bill. – Du kan være stolt af dem. Og – jeg er vældig ked af, at vi aldrig får en chance for at træffe dem.

– Vi er jo ikke af den slags, der slår sig ned, mumlede Ben. – De kan snildt finde noget bedre, sherif. Ja, noget meget bedre end et par farende svende som Bill og mig.

– Vi har ærlig talt tænkt at ride fra byen lige efter morgenmaden, sagde Bill.

– Det var sgu da en skam, sagde Jurgens med pokermine. – Pigerne bliver morderlig skuffede. Han trak trist på skuldrene, stak billedet i lommen og rejste sig. – Jaja, det var hyggeligt at snakke med jer, og jeg ønsker jer lykke på rejsen, hvor I nu end vil hen.

– Jo, tak, gryntede Bill.

– Muchas gracias, mumlede Ben.

Et kvarters tid efter sad Phil Jurgens og nød solen på lovens veranda sammen med sin vicesherif, den fede Fred Finsby, mens de kiggede efter to godt forskrækkede helvedeshunde, der var på vej ud af byen for fuld fart på en fuks og en vallak.

– De fik sgu travlt med at komme væk, hva? bemærkede Finsby undrende. – Jeg var ellers bange for, de ville blive hængende her en uge eller mere.

– Det var rart at se dem forsvinde, sagde Jurgens tilfreds. – Så bliver der fredeligt i byen igen.

– Hvorfor havde de sådan et allerhelvedes hastværk?

– De må være blevet skræmt væk af et eller andet.

– Skræmt? De to? Finsby rystede utålmodigt på hovedet. – Der er faneme aldrig noget, der har skræmt de to sataner.

– Én gang skal jo være den første, drævede Jurgens. Han rejste sig og fandt fotografiet af Irma og Rose Ann Finsby frem og rakte faderen det. – Tak for lån, Fred. Jeg var lige ved at glemme at give dig det tilbage.

– Du har ikke sagt, hvad du skulle bruge billedet af mine tøser til, mumlede Finsby. – Sådan en gammel ungkarl som dig, som er bange for piger.

– Jeg holder skam meget af dine døtre, Fred, sagde Jurgens. – Man kan måske endda sige, at jeg er dem taknemmelig. Men spørg mig ikke hvorfor. Det er for indviklet at forklare.

Mens de hårdføre texanere var på vej mod syd fra Blaise distrikt, gik overbetjent Monahan, Chicagos 5. politidistrikt, op ad trappen i en ejendom på South Gifford Street. Som næsten altid blæste det i Chicago, og Monahan, der var en omfangsrig mand, virkede endnu sværere i sin overfrakke med kraven smækket op og hatten trukket helt ned til ørerne. Med tunge skridt gik han hen ad gangen på anden sal og bankede på en dør.

Døren blev åbnet af en ung kvinde. Hun var faktisk en skønhed med sine fine træk og strålende blå øjne, klare teint og et smil, der viste hendes flotte række hvide tænder og varmede Monahans hjerte. Han kunne ikke undertrykke et overbærende, beundrende grin.

– God morgen, mumlede hun.

– God morgen, Mrs. Whitfield, sagde han og lettede på hatten.

– Jeg tror ikke, jeg kender … Hun smilede til ham. – Jo – vent lidt! Vi har vist mødt hinanden før …?

– Femte distrikts station, sagde Monahan blidt. – Da du og din mand var til afhøring. Mit navn er Monahan. Kriminaloverbetjent.

– Selvfølgelig! strålede hun. – Kriminaloverbetjent Monahan! Det var da en behagelig overraskelse. Kom indenfor. Da hun førte den kraftige overbetjent ind i den net møblerede stue, kaldte hun på sin mand. – Søde Ralph, vi har fået en gæst! Kriminaloverbetjent Monahan er her!

Fra det tilstødende værelse dukkede Ralph Whitfield op og grinede forekommende til Monahan. Han var en nydelig ung mand i et pænt, gråt jakkesæt, og et øjeblik var Monahan lige ved at beklage sit ærinde. Med sit mørke, bølgede hår og nyvaskede, respektable ydre var Ralph den type, som børn straks faldt for, hans egen aldersklasse fik tillid til, og ældre mennesker syntes, at det lige var den søn, de altid havde ønsket sig.

– Kriminaloverbetjent Monahan! Et bredt grin, et fast håndtryk og brune øjne, der uden flakken mødte Monahans undersøgende blik. – Det må jeg sige! En uventet fornøjelse! Må jeg ikke tage din frakke …?

– Jeg beholder den på, mumlede Monahan og satte sig med sin stive hat balancerende på knæene. – Jeg vil foretrække at holde fast på alt, hvad jeg har, hvis det er dig det samme.

– Hvad med lidt til at varme dig? foreslog Ralph. – Desværre har vi ikke spiritus i huset …

– Jeg er i tjeneste, og det er for tidligt på dagen, sagde Monahan. – Hvis du foretrækker det, kan vi kalde det en venskabelig visit. Men jeg er i tjeneste.

– Mon ikke vores gæst ville sætte pris på en kop te? smilede Elva. – Vandet koger, det er kun et øjebliks sag.

Lidt efter kom hun ind med teen. De sad i den lille stue, det meget tiltalende unge par og deres halvgamle gæst.

– Nå, kriminaloverbetjent, er der noget, vi kan gøre for dig? spurgte Ralph.

– Det er altsammen så forbistret pænt og passende, brummede Monahan. – Te til gæsten i den pæne stue, værten og værtinden så høflige og venlige. Det kunne få enhver til at smelte. Øuv!

– Hvad betyder det »øuv«? spurgte Elva og hævede øjenbrynene.

– Du skal ikke være næsvis over for mig, unge dame, sagde Monahan. – Husk lige, at jeg er en del ældre end dig. Jeg har faktisk en datter på din alder …

– Sikkert en køn ung dame, sagde Ralph galant. – Hvis hun da ligner sin far.

– En datter på Elvas alder, sagde Monahan, – og en søn, der er omtrent jævnaldrende med dig, Ralph. Og måske er det grunden til, at jeg sidder her. Jeg er nok ved at blive blødsøden. Nå … Han tog en tyk notesbog op af lommen, åbnede den og fandt efter et øjebliks tøven et par stålbriller frem fra en anden lomme. – Vi må hellere komme til sagen. Han tog brillerne på og kiggede i notesbogen, mens Ralph og hans kone vekslede et let forundret blik. – Først dig, Ralph. Beskæftigelse …

– Bogholder. Ralph trak på skuldrene. – Jeg er ganske god til tal. For tiden er jeg arbejdsløs, men jeg har visse udsigter.

– Det sidste er ganske rigtigt, sagde Monahan. – Efter hvad jeg har hørt, har du altid noget i kikkerten, en nem gevinst. Lad os nu se … Han kiggede ned igen. – Ralph Dyson Whitfield, født 12. februar atten nioghalvtreds, forældreløs i en alder af tolv et halvt år, senere anbragt på hele fire forskellige børnehjem i og omkring byen her, men kun i meget korte perioder. Selv i dine meget unge år havde du udviklet en evne til at stikke af, før nogen nåede at se sig om.

– Det er – virkelig utroligt. Ralph rystede på hovedet. – Jeg må sige, kriminaloverbetjent, at jeg er dybt imponeret. Jeg anede ikke, at politiet så flittigt havde undersøgt min baggrund.

– Ikke hele politiet – bare mig, sagde Monahan pirreligt. – Og jeg er ikke færdig, unge mand. Du afbrød mig.

– Fortsæt endelig, opfordrede Ralph.

– Efter at du stak af fra den fjerde institution, kom du i lag med James Francis McQuill, bedre kendt hos politiet som Gentleman Jimmy. Det var velsagtens Jimmy, der fuldførte din opdragelse – på mere end én måde.

– En mand af stor lærdom og en gentleman tillige. Ralph sukkede dybt. – Jeg sørger stadig over hans død.

– En af de bedste, gamle Jimmy, indrømmede Monahan. – Eller de værste, alt afhængig af hvilken side, man ser det fra. Alle tiders bondefanger. Og som lommetyv … Hans stemme lød næsten ærbødig – en sand kunstner.

– Man finder ingen bedre nu om stunder, erklærede Ralph.

– Bortset fra dig, sagde Monahan.

– Mig? Ralph så himmelfalden ud.

– Men du kan da ikke tro, at min kære Ralph kunne … begyndte Elva.

– Lad os ikke spilde tiden, sagde Monahan strengt. – Prøv at betragte mig som en ven – i al fald en midlertidig ven. Jeg er ikke så let at snøre. Og jeg er stadig ikke færdig.

– Gå videre, overbetjent, sagde Ralph elskværdigt. – Du må åbenbart forveksle mig med en anden, men det er skam meget underholdende.

– Efter Gentleman Jimmys alt for tidlige død fortsatte du på egen hånd, vedblev Monahan. – Altid et skridt foran os, hva Ralph? Du har været smart, så meget vil jeg sige om dig. Og heldig. Heldigere, end du nok selv ved. Flere gange har jeg næsten haft nok på dig til at sikre en dom. Han trak filosofisk på skuldrene. – Men nærved og næsten …

– Jeg forsikrer dig, overbetjent … forsøgte Ralph.

– For to et halvt år siden fandt du dig en ny makker, sagde Monahan og så på Elva. – Og I er min salighed alle tiders par. Han bladede i sin notesbog. – Elva Smith Whitfield, ukendt fødselsdato. Jeg vil regne med, du nok er et par år yngre end Ralph, lille ven. På Farren Street Hittebarnsmission anslog man din alder til seks måneder, da du blev fundet på trappen – i en kurv – først i marts i atten enogtres. Der var fastgjort en seddel til dit tøj, hvorpå dit navn var skrevet. Kun dit fornavn, så de kaldte dig Elva Smith og tog sig af dig, til du blev gammel nok til at blive overflyttet til Gillette Pigehjem.

– De var temmelig strenge dér, mumlede hun. – Livet er ikke let på den slags institutioner, overbetjent. Men jeg fik i det mindste en slags opdragelse.

– En velopdragen oprører. Monahan så bistert på hende. – Du var kun seksten, da du låste kokkepigen og hendes to medhjælpere inde på et badeværelse. Så låste du dig selv inde i køkkenet, brød låsen til kælderdøren op, plyndrede proviantrummet og gik i gang med at lave aftensmad til beboerne.

– Fem retter, sagde Elva stolt. – Det første ordentlige måltid, vi havde fået i månedsvis.

– Det lille indfald bevirkede, at du blev overflyttet til Illinois Statslige Børnehjem … læste Monahan videre, – hvorfra du forsvandt halvandet år efter. Da vi fandt ud af, at du havde søgt ly hos Søster Angela Vicks, gik vi først ud fra, at du ville blive prostitueret …

– Jeg har aldrig solgt mig selv, overbetjent, svarede hun forarget.

… da vi var ganske klar over, at Søster Vicks Barmhjertighedens Hjem ikke så meget var et hjem for fattige og hjemløse som et tilflugtssted for eftersøgte forbrydere, knurrede Monahan.

– Hvad det så end var … begyndte Elva.

– All right, du behøver ikke sige det, mumlede Monahan. – Først troede vi, du arbejdede i bordeller på Learmont Street, senere fandt vi ud af, at du tømte lommer og tiggede i området omkring Gruder Avenue.

– Det er en bedre klasse, man møder dér, sagde hun roligt. – Jeg har min stolthed, overbetjent.

Han grinede beundrende. – Ja, det har du min salighed. Og det er derfor, jeg ligefrem kan lide jer to unge mennesker, selv om vi står på hver sin side af loven.

– Det glæder os virkelig, overbetjent, erklærede Ralph. – Og jeg er sikker på, at jeg også kan tale på min kære hustrus vegne, når jeg siger, at dine følelser er gengældt. Vi er næsten kommet til at betragte dig som – æh – et medlem af familien.

– Ok ja, som en bror, sukkede Monahan.

– Jeg mener det skam, forsikrede Ralph ham alvorligt. Han satte sin kop fra sig og trykkede hånden ind mod brystet. – Jeg mener det, overbetjent. Det kommer fra hjertet.

Monahan sukkede igen, stak notesbogen i lommen og drak sin te. Så sagde han med et velvilligt grin: – I har en slags moral, det må jeg indrømme. Nok er I et par slemme forbrydere, men ikke uden moral. Pæne manerer. Og da I sluttede jer sammen, skete det skam også med manér. Jeg ved, at I er lovformelig gift, ved det at jeg selv undersøgte det.

– Du gode gud, overbetjent! sagde Elva bebrejdende. – Vi har været sammen i næsten tre år nu. Hvor kunne du tro, at vi levede i synd?

– Det har jeg faktisk aldrig troet, sagde Monahan. – Da jeg kiggede efter, fandt jeg kun det, jeg ventede at finde. Han stak hånden i lommen igen og trak en gammel snadde og en tobakspung frem. – Tillader du, Mrs. Whitfield?

Elva nikkede nådigt. Ralph stod parat med en tændstik, da deres gæst havde stoppet sin pibe. Han pustede en blå røgsky ud i luften.

– Her er hyggeligt, bemærkede han.

– Elva er en god husmor, den søde pige, smilede Ralph.

– Net og nydeligt, brummede Monahan. – Te i dagligstuen. Varm gæstfrihed. En høflig og hjertelig stemning. Det unge par sad stille og roligt og så ikke det mindste ængstelige ud, mens han talte. – Lad os fortsætte på samme måde, ikke? De ting, jeg har at sige jer, vil jeg helst sige som en ven.

– Hvad er det da, du vil sige? spurgte Elva.

– Jeg vil begynde med et spørgsmål. Hvad med familie? Ja, det nytter jo ikke at spørge dig, Elva, men hvad med Ralph?

– Kun en onkel på mødrene side, så vidt jeg ved, svarede Ralph med et skuldertræk.

– Har I forbindelse med hinanden? Du har måske besøgt den gamle dreng?

– Det ville være lidt vanskeligt, grinede Ralph. – Vi holder forbindelsen ved lige med breve, men jeg har ikke set ham, siden jeg var en lille baby. Han bor i Toddville.

– Toddville? Monahan så spørgende ud.

– Colorado, sagde Ralph. – Et sted vest for Rocky Mountains.

– Holder han sig på den rette vej? Eller er han en smart tyv ligesom dig?

– Nå, hør nu, overbetjent, vi skulle jo tale sammen som venner, protesterede Elva.

– Undskyld, gryntede Monahan. – Gammel vane.

– Hans navn er Lester Copeland, oplyste Ralph. – Han er en respektabel forretningsmand – så hæderlig som nogen. Jeg har faktisk ikke nået at besvare hans sidste brev, der kom for en uge siden.

– Vi sendte ham et fotografi af os, fortalte Elva. – Taget på vores bryllupsdag. En meget venlig herre, onkel Lester.

– Og ihærdig, nikkede Ralph. – Han bliver ved med at opfordre os til at emigrere. »Forlad storbyen,« siger han. »Kom ud vestpå, nevø, dér hvor luften er ren og der er masser af plads.« Jojo, hvis onkel Lester fik sin vilje, ville vi flytte ud til ham i Toddville og tilbringe resten af vores liv blandt cowboyer og minearbejdere.

– Vil det sige, at din respektable forretningsmandsonkel er parat til at tage sig af jer? spurgte Monahan. – At I kunne skabe jer et nyt liv i Colorado?

– Onkel Lester vil gerne have, at vi bor hos ham, nikkede Ralph. – Deltager i det primitive pionerliv. Men kunne vi selvfølgelig ikke drømme om …

– Det var nok bedst, hvis onkel Lester fik sin vilje, afbrød Monahan ham. – Du er heldigere, end du selv ved, unge mand. Det vil blive så meget lettere for jer, når I har et sted at tage hen, en slags fremtid, i stedet for at blive smidt af et tog ved et trinbræt, I aldrig har hørt om, når jeres penge slipper op.

Ralph så panderynkende på sin kone. – Det kunne se ud, som om vores ven kriminaloverbetjenten har fået den forkerte opfattelse, at vi agter at forlade Chicago.

– Din ven kriminaloverbetjenten giver jer en chance, knurrede Monahan. – Jeg har ikke en arrestordre på dig, Elva, men der kan komme en, måske inden der er gået otteogfyrre timer. Han så skarpt på Elva. – Det lille pengeafpresningsnummer, du lavede med Mister Pengesæk Morgan, kan indbringe dig en længere fængselsstraf. Nok betalte han, men han er ved at blive klogere.

– Jeg aner ikke …begyndte Elva.

– Det gode gamle nummer, sagde Monahan bistert. – Det gik fint med alle de andre naive sjæle, men Morgan er gjort af solidere stof. Jeg har fået et par staldtips, min pige. Tror du, Morgan er født i går? Du truede med at sagsøge ham for brudt ægteskabsløfte, og et par kælne ord og kys kostede ham fem hundrede. Et byrådsmedlem med et godt navn og en mistænksom kone bryder sig ikke om den slags publicity. Du tog ham for fem hundrede, men hvis han nu finder ud af, at du er gift; at du har narret ham? Og det kan han finde ud af når som helst!

– Nej, ved du nu hvad, protesterede hun.

– Nogle af dine andre ofre er også parat til at indgive anmeldelse, advarede Monahan. – Jeg fortæller dig det rent ud, min pige. Ingen kan vide, hvornår jeg får en arrestordre på dig, og så må jeg slå til.

– Og før det sker … sagde Ralph tøvende.

– Skrid, tilrådede Monahan. – Der går et tog vestpå klokken fire i eftermiddag, og det er jeres bedste chance – jeres eneste formodentlig – til at komme væk fra Chicago, før her bliver for hedt for jer. Jeg kan ikke udtrykke mig klarere.

– Nej, det kan du sandelig ikke, indrømmede Ralph alvorligt. – Og vi har vel ikke andet at gøre end at følge dit råd.

Monahan lettede sin svære krop fra stolen og gik hen til døren, og det unge par fulgte efter.

– Et sidste lille råd? foreslog han.

– Ak ja, sukkede Elva. – Jeg er sikker på, du vil vores bedste, og vi er dig oprigtigt taknemmelige, overbetjent.

– Det er ikke tomme ord, kriminaloverbetjent Monahan, sagde Ralph sagte. – Hun mener det, og det gør jeg også.

– Giv Toddville en chance – Toddville og jer selv, opfordrede Monahan. – Prøv at begynde forfra, ikke? Hold op med jeres små numre, bondefangeri, lommetyverier, al den billige svindel. Prøv at tjene til jeres levebrød på en ærlig måde – bare til en forandring, om ikke andet. Ja, hvem ved – måske vil I ligefrem synes om det. Han åbnede døren, men før han gik ud, afleverede han en afskedsreplik: – Hvordan kan I vide, at I ikke kan klare jer med ærligt arbejde, når I aldrig har prøvet det?

Elva lukkede døren og så usikkert på sin mand, der opgivende rystede på hovedet.

– Ærligt arbejde? Os?mumlede han.

– Det ville nok være lidt for drastisk, mente hun. – Men derimod har jeg ikke spor mod lidt luftforandring, Ralph.

– Det er ikke første gang, du har sagt det, mindedes han. De gik ind i soveværelset, fandt to kufferter og en vadsæk frem oven på et skab og gik ufortøvet i gang med at pakke. – Onkel Lesters to sidste breve fik dig til at tænke.

– Fik mig til at længes efter nye horisonter, smukke landskaber, nye ansigter, indrømmede hun. – Vi har aldrig rigtig haft et hjem, ved du. Og selv om jeg er født og opvokset her, har Chicago aldrig været min drøm om paradis.

– Så har du virkelig ikke noget imod det? frittede han. – Jeg er glad, bare du er det, så bliver det altså Toddville for os to.

– Vi plejer jo at kunne tilpasse os, påpegede hun. – Er det ikke den femtende lejlighed, vi har boet i, siden vi giftede os? Nej, den sekstende.

– Det er faktisk den attende, sagde Ralph.

– Altså forstår vi at indrette os, sagde hun optimistisk. – Familien Whitfields stærkeste side – evnen til at indrette sig hvor som helst.

– Foruden alsidighed, grinede han.

Hun stoppede op med en stabel undertøj foran sig og slog øjnene ned. – Vi burde måske være taknemmelige – selv om det dengang gjorde os så bedrøvede – i vores ægteskabs ellevte måned.

Han trådte hurtigt hen til hende og lagde armen om hendes slanke talje.

– Det skal du ikke tænke på mere, lille skat, mumlede han.

– Jeg føler mig – for ung til at være steril, sagde hun sagte. – Den abort var en tragedie, lige så meget for dig som for mig. Men da lægen fortalte mig …

– Vi vil aldrig få børn. Han trak på skuldrene. – Men det er ikke vores skyld. Og vi lærte i hvert fald en del om os selv – at vi kunne forandre os, husker du det?

– Det var vi jo nødt til. Hun smilede trist. – Det var dengang, du tog det arbejde som bogholder på fabrikken, fordi du ikke mente, at en vordende far turde risikere at ende i fængslet.

– Så det bliver slet ikke så nyt for os, som Monahan mener, grinede han. – Jeg har gjort det før, og jeg kan gøre det igen.

– Vil du holde dig på lovens lige vej? spurgte hun.

Han krympede sig. – Det kunne måske være skadeligt for vores nervesystem med for brat en ændring.

– Måske har du ret, elskede, klukkede hun.

– Lad os være enige om, at vi er parat til at gøre en indsats, foreslog han. – Ikke flere numre, ingen omgåen af lovens strenge regler, undtagen i nødstilfælde.

– Det lyder fornuftigt nok, nikkede hun. – Og skal vi så se at blive færdige med at pakke?

Da Whitfields steg op i toget, var de i højt humør og indstillet på det store eventyr. Ralph havde telegraferet til sin onkel, efter at han havde købt billetter til det vestgående tog. De regnede med, at de nok skulle nå til Elmira jernbanestation uden at blive generet af Det vilde Vestens banditter, men da de hørte, at de måtte tilbagelægge det sidste stykke af vejen med diligence, tog de deres forholdsregler. De fleste af deres rede penge var gemt i Elvas undertøj og under bagklædningen på et portræt af Abraham Lincoln, som Ralph havde lagt i sin kuffert. Der var kun mindre beløb i Ralphs tegnebog og Elvas taske.

Deres gode humør holdt på den lange togtur, og det var først, da toget var knap 10 miles fra Elmira, at Elva bemærkede:

– Du kommer til at finde et arbejde i Toddville. Onkel Lester bliver sikkert glad for at se os, men vi kan næppe vente, at han er parat til at forsørge os.

– Jeg glemte at læse de sidste linjer i brevet for dig, sagde Ralph. – Det er ikke noget problem at få et job. Som bogholder er jeg fuldt kvalificeret til den stilling, han tilbød mig.

– Jamen – vent nu lige lidt! Hun sænkede stemmen og lod, som om hun beundrede det forbiglidende landskab udenfor. Han bøjede sig hen mod hende. – Er din onkel Lester ikke …?

– Jo, lille skat, sagde han dæmpet. – Han er direktør for Toddville afdelingen af Sikkerhedsbanken.

– Skal du så arbejde i en …?

– I en bank, ja. Behandle tykke bundter af du-ved-nok-hvad. Han klukkede fornøjet. – Mon ikke man kan sige, at ægteparret Whitfield har valgt et fandens tidspunkt til at slå ind på dydens vej!

Det vestgående tog dampede videre mod Elmira, mens de texanske helvedeshunde passerede Wyoming-grænsen og red ind i Colorado-området.

Andet kapitel

Da ægteparret Whitfield havde fastslået, at Dillonsworth-diligencen skulle afgå klokken 7.30 næste morgen, foretrak de at tage et værelse på det hotel, der lå nærmest, og bestille middagen op på værelset og i øvrigt holde sig inden døre.

I Chicago havde de oplevet mange kriminelle på nærmeste hold, men det forekom dem, at storbyens bondefangere og tyve nærmest var gentlemen i sammenligning med de mennesker, de så i stationsbyen i Colorado. Pelsjægerne fra bjergene var kommet til Elmira for at købe forsyninger til deres forårsekspeditioner op i bjergene, uplejede mænd i hjorteskindstøj med store skæg og ilde lugt. Brølende køer blev drevet gennem hovedfærdselsåren lige midt gennem byens hjerte hen til kvægfoldene ved jernbanen af hængeskuldrede, bandende og sværgende cowboyer, der var mindst lige så afskrækkende som pelsjægerne.

– Er alle vestamerikanere skydegale? sagde Ralph undrende, mens han kiggede ned på trafikken oppe fra deres vindue på første sal sammen med sin kone. – Har du lagt mærke til det, Elva? Hver eneste af de cowboyer har en revolver hængende ved hoften – en hel kanon. Og alle pelsjægerne med deres rifler. Det ser ud til, at det kun er kvinderne, som er ubevæbnet.

– Vær ikke for sikker på det, sagde Elva. – De har sikkert deres skydere stukket ned i deres strømpebånd, makker. Ralph drejede hovedet og så forundret på hende. Hun trak på skuldrene. – Vi kan lige så godt lære sproget fra begyndelsen, bemærkede hun.

Skræmt af nattens lyde – larmende, falske toner fra en nærliggende saloon, grove stemmer og rå latter, skingre skrig fra ludere og saloonstrigler og rungende eder fra kvægdrivere og lokale folk – holdt de sig på værelset lige til klokken 7.15 næste morgen, hvor de nervøst trådte ud fra hotellet og ilede hen til diligencestationen, Ralph med de to håndkufferter, mens Elva bar vadsækken, og de var begge glade for, at de ikke havde mere bagage med.

Diligencen stod parat med sit seks-hestes forspand. Den store, kraftige kusk snakkede med stationsmesteren, mens den magre, gråhårede geværvagt var ved at spænde bagagen fast oppe på vogntaget.

– I er de sidste. Stationsmesteren nikkede til dem og kiggede på sin liste. – Navnet er Whitfield – til Toddville, ikke sandt? Vagten tager sig af jeres bagage. I kan godt stige ind og hilse på de andre passagerer. God rejse. I er i Toddville ved middagstid.

De stillede bagagen fra sig, og Ralph hjalp Elva op og fulgte selv efter. Der var tre andre passagerer, en spinkel gammel dame og hendes hvidhårede mand, der straks præsenterede sig. Elva satte sig ved siden af damen, mens Ralph delte sæde med en rødblisset fyr med pomadiseret hår, professionel spiller uden tvivl. Det ældre par fortalte, at de hed Slater og var på vej til en lille by langt syd for Toddville til deres datters bryllup.

– Netty, vores yngste, grinede Slater. – Hun skal giftes med en flink ung mand, som har en manufakturforretning. Det er skam det fjerde bryllup, vi skal til i løbet af et par år. Det bliver rart at se den sidste af vores piger vel gift.

– Og jeg glæder mig til at komme hjem til Cheyenne igen, betroede Mrs. Slater Elva. – Al denne rejsen rundt – det er lidt trættende for folk i vores alder.

– Det bliver sikkert et smukt bryllup, smilede Elva.

– Og I skal til Toddville, hva? drævede spilleren. – Også mig. Navnet er Hyken, Mort Hyken.

– Vores navn er Whitfield, sagde Ralph. – Det glæder os at gøre jeres bekendtskab, Mister og Mrs. Slater – og dit, Mister Hyken.

Dillonworth-diligencen rullede ud af stationsbyen præcis på slaget. Netop ved samme tid brød Bill og Ben op fra deres lejr og red mod sydøst for at finde frisk vand og en rigtig vej.

Inden der var gået et kvarter havde Ralph vundet det gamle pars hjerter og fundet ud af, at Mort Hyken var en særdeles utiltalende person. Ikke fordi han havde noget imod professionelle spillere. Nogle af hans bedste venner havde været spillere, mere eller mindre ærlige. Men Hyken med hans havanesere, høje hat og smagløse påklædning var en utålelig pralhals.

– Der er vældigt liv i Toddville, meddelte han sin medpassagerer. – Guld. Jeg ved ikke, om det er et rigt fund, eller det bare er en eller anden gammel krumrygget stymper, der er stødt på et par klumper og har sat det hele i gang. Jeg ved bare, at Toddville er den eneste by i nærheden af bjergene, hvor alle de åndssvage guldgravere støver rundt, så det er dér, de søger hen, når de skal more sig. Og jeg har endnu aldrig mødt en guldgraver, som kan spille poker så godt som en professionel som mig. Han viste en svulmende tegnebog frem. – Har I set her? Rigtige penge. Og jeg har ikke gravet dem frem med sved på panden. Han viste en ringprydet hånd frem. – Bare se her! Rene hænder, ingen hård hud. Og jeg skal nok fordoble de penge i Toddville uden at få ondt i ryggen af at grave. Han grinede selvglad og stak tegnebogen tilbage i inderlommen. – Se det er, hvad jeg kalder den letteste måde at tjene sine penge på, folkens.

Slaters trak på skuldrene og så yderst utilpasse ud. Elva beundrede udsigten fra vinduet, de grønne skrænter og skovklædte højderygge mod vest, Rocky Mountains’ majestætiske højder mod øst. Ralph smilede høfligt til Hyken.

– Ja, det må jeg sige, erklærede han. – Som bogholder er jeg jo vant til at have med gevinst og tab at gøre, så jeg er virkelig imponeret over din ligefremme holdning til de ting, Mister Hyken.

– Bogholder, hva? Hyken nikkede. – Jo, det ligner du også, unge mand. En bogholder.

Elva løsrev sig fra udsigten og skjulte sin foragt bag sit yndige smil, da hun spurgte spilleren: – Er der ikke mere, du kan fortælle os om Toddville, Mister Hyken? Min mand og jeg håber at slå os ned dér, så vi er naturligvis interesserede.