Marshall Grover

Bill og Ben bjærger Beaumont

Winther

Bill og Ben bjærger Beaumont
er oversat fra engelsk af Peter Galten efter

Hangrope for Beaumont

Copyright © 1974, 2016 Marshall Grover og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711643464

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

Da formanden på Bar 88 kom ridende ind i Randolph City, sad sheriffen og borgmesteren mageligt henslængt på verandaen foran byens største hotel. Det var en fredelig morgen i det tidlige forår, befolkningen i den travle Colorado by passede deres dont, så byens høje ledere kunne tage den med ro.

– Det er den hurtigst voksende by syd for Denver, pralede borgmester Burbridge og tog et drag af sin cigar, mens han kiggede hen mod diligencestationen. – I det sidste halve år er Randolph City gået støt fremad, og der har været fred og ro … Han drejede hovedet og sendte sheriffen et beundrende grin, – og befolkningen kan føle sig tryg. Den er så godt beskyttet, som man kan forlange – af den bedste og modigste lovmand i hele staten Colorado.

Tre af Burbridges byrådsmedlemmer fyldte med deres fede vomme godt i stolene omkring byens spidser. De nikkede dovent, mens sherif Elias Richwater snoede sit overskæg, viste sine store tænder i et bredt smil og forsøgte at se beskeden ud, hvad der var temmelig umuligt, da han af natur var selvglad, indbildsk og brovtende, den mest skidtvigtige lovmand i hele Colorado. Mod havde han, det var der ingen, der nægtede, og den egenskab gjorde, at mange af byens folk lukkede øjnene for hans selvglæde og for, at hans dumhed og fremfusenhed ved flere lejligheder havde voldt byens høje råd ikke så få problemer.

Sheriffen var midt i fyrrerne og en imponerende fremtoning, i det mindste gjorde han alt for at virke sådan. Han var seks fod og to tommer høj og nærmest blomstrende af sundhed. Hans brune øjne var som regel sammenknebne, hvad han mente fik ham til at se fantastisk årvågen og skarpsindig ud. Hans ørnetud ragede frem over det store, flagrende overskæg, som næsten skjulte den brede, smallæbede mund. Han gik altid i bytøj, hans eneste indrømmelse til Colorados skarpe sol var den sorte Stetson med den brede, svungne skygge. Hans sherifstjerne var, ligesom de håndsyede støvler, pudset, så den strålede i solen.

– Jeg har et betroet hverv, borgmester Burbridge, drævede han. – Og så må man være på tæerne – fireogtyve timer i døgnet.

– Gode, gamle Eli, mumlede et af byrådsmedlemmerne. – Altid i fuld gang.

– I seks måneder – et helt halvt år, erklærede borgmesteren begejstret, – har der ikke været en alvorligere forbrydelse, ingen optøjer, ingen cowboy eller minearbejder, som har vovet at sætte sig op mod vores sherif. Jo, mine herrer, jeg tør nok sige, at Eli har fået byen her tæmmet – og lidt til.

– Hvad mon der plager Wade Kimbruck, mumlede en af de andre mænd, da formanden for Bar 88 nærmede sig. – Han har sgu altid været barsk at se til, ham Kimbruck, men i dag ser han ekstra barsk ud.

Da Kimbruck fik øje på gruppen på hotelverandaen, styrede han sin hest hen til fortovet. Han var en stor tamp med grove træk, kolde øjne og et stridbart sind. Med et kort nik til Richwater knurrede han:

– Bar 88 har brug for hjælp, siger Mister Horler.

– Hvad er der på færde? spurgte Richwater, der hurtigt havde rejst sig og skød skuldrene tilbage. – Kvægtyve? Så skal jeg samle en trop sammen og …

– Vi har allerede sendt et hold mænd af sted, sagde Kimbruck. – Men det er ikke kvægtyve, de er ude efter. De leder efter Mrs. Horler.

– Er Mrs. Horler forsvundet? spurgte Richwater. Det var et temmelig overflødigt spørgsmål, men meget typisk for ham.

– Hun tog fra ranchen tidligt i morges, nikkede Kimbruck. – Som hun altid plejer – en ridetur før morgenmaden. Men hun kom bare ikke tilbage til morgenmaden. Og så begyndte bossen at blive ængstelig.

– Verna – en udmærket kvinde, sagde borgmesteren og rynkede brynene. – Lad os håbe, at der ikke er sket hende noget.

– Mister Horler ser gerne, at du samler en trop sammen, meddelte Kimbruck sheriffen. Da han drejede sin hest væk fra fortovet, tilføjede han: – Det er nok bedst, du møder os ude ved Pinecone Butte – og undervejs kan du gennemsøge området mellem byen og Pinecone.

– Pinecone Butte – inden der er gået en time! lovede lovmanden selvsikkert med en røst, der kunne høres af den halve by.

Han gik hastigt ned fra verandaen og gjaldede en række ordrer til sin vicesherif, en fed mand, der netop kom traskende hen ad fortovet overfor. Klumpe Heap blev han kaldt, og øgenavnet var ikke så sært, når man så hans mange fedtdeller og træge bevægelser; nu stoppede vicesheriffen op og blinkede bekymret, mens han ærbødigt lyttede til de ordrer, hans chef gav ham.

Mens borgmesteren kiggede på de frivillige, som allerede skyndte sig hen efter deres heste, tyggede han på sin cigar og gentog: – Lad os håbe, der ikke er sket hende noget.

– Næh, Verna Horler er en meget afholdt dame her, bemærkede et af byrådsmedlemmerne.

– Datter af en af byens grundlæggere, mumlede Burbridge. – Gamle Angus McLeod. Vi sørgede alle sammen, da han døde for tre år siden – manden, der havde skabt Bar 88. Og da Verna giftede sig året efter, var vi glade på hendes vegne.

– Og det er en god mand, hun har fået, efter hvad der siges, indskød en anden. – Brad Horler førte ranchen videre, og det er stadig den største og bedste her på egnen.

– En dygtig rytterske, mumlede Burbridge. – Hun ville aldrig være dum nok til at bestige en hest, hun ikke havde fuldt herredømme over. Jeg vil gætte på, at krikken er blevet halt, måske har den fået en sten i hoven. Hun kommer nok hjem til fods inden længe.

Knap en time efter kom en fremmed til området nordfra. Da hans hest kom ud af en skov, bemærkede han ikke støvskyerne ude mod øst og vest fra de to eftersøgningsgrupper. Vincent Beaumont var helt optaget af at kigge på en opsadlet hest uden rytter, der gik og græssede lidt længere mod syd. Lige til dette øjeblik havde hans tanker været koncentreret om den store by, han var på vej til. Han havde hørt om Randolph City og de tre store spillekasinoer, der skulle være der. Poker var nemlig hans yndlingsbeskæftigelse og altopslugende lidenskab.

Han så ud som en typisk spiller i det Vilde Vesten, men han var kønnere end de fleste. Og nok var han en laps, men en laps med god smag, der bar den skræddersyede diplomatfrakke, den blomstrede vest og de stribede bukser med skødesløs elegance. Den høje hat sad forsorent på snur på den velklippede, blonde manke. Hans overskæg var fint studset. I alle de byer, han havde besøgt, siden han forlod Louisiana, hvor han var vokset op, havde kvinderne sendt ham beundrende blikke, sjældent så de mænd med et så aristokratisk ydre og så klassiske træk, men de fleste bemærkede ikke det verdenstrætte udtryk i de kloge, brune øjne.

Når det gjaldt poker, gik Vincent Beaumont op i det med liv og sjæl. På næsten alle andre områder var han kyniker. Han havde arvet sin franske fars elegance og sin irske mors temperament, og der var ikke mange af de fremmede, som i den senere tid var kommet til Randolph City, der kunne prale af en så god opdragelse og uddannelse som han. Han var en særdeles dygtig læge og kirurg, der havde fuldendt sin uddannelse, før han forlod New Orleans og startede sin søgen efter stadig større og mere livlige salooner og røgfyldte baglokaler, hvor indsatserne var høje, og de velbeslåede spillere glemte al forsigtighed. I hans ene sadeltaske lå der en lille, sort taske, hvor hans instrumenter og andet lægeudstyr var anbragt pænt og ordentligt. Men han fortalte aldrig selv nogen, hvad der var hans egentlige profession, og han foretrak langt at spille poker fremfor at doktorere på folk.

Nysgerrigt red han nu hen til den herreløse hest og så sig hurtigt omkring. Så greb han dyrets tøjler og begyndte at følge dens spor tilbage. Mens eftersøgningsgrupperne støt nærmede sig, var Beaumont nået frem til en stenet skråning. Da han kastede et blik ned over skråningen rystede han betænkeligt på hovedet. Han bandede ved sig selv, svang sig ned fra sin hest og kravlede ned til kvinden, der lå i en mærkeligt forvreden stilling ved foden af skrænten.

Han lagde sig på det ene knæ ved siden af kvinden og følte efter hendes puls og hjerteslag. Hun så ud til at være sidst i tyverne, og han var straks klar over, at hun ikke kom til at fejre flere fødselsdage. Dødsårsagen? Hans professionelle nysgerrighed vandt overhånd, og helt automatisk begyndte han at lede efter et sår. Mens han lå bøjet hen over hende, bemærkede han overhovedet ikke lyden af hestetrampen øverst oppe på skrænten.

Han havde hænderne på den døde kvindes hals, da Richwater, Kimbruck og Brad Horler holdt deres heste an ved kanten af skråningen. Lovmanden, kvægmændene og fem cowboys fra Bar 88, der var stoppet op på begge sider af dem, stirrede vantro ned. Horler snappede efter vejret, og hans kønne ansigt fortrak sig af vrede. Kimbruck bandede højt, trak af læderet og sendte et skud derned uden at høre på Richwaters advarsler.

Kuglen sved Doc Beaumonts højre frakkeskulder. Han rejste sig hastigt op, vendte sig om og kiggede op mod rytterne. Da han slog frakkeskøderne til side og ville trække Colten med det perlemorsindlagte skæfte, der hang ved hans højre side, brølede Richwater en advarsel.

– Overgiv dig! Du har ikke en chance mod den overmagt, og jeg vil foretrække at tage dig levende!

– Lad ham bare prøve på at trække, hvæsede Kimbruck. – Jeg kan nemt pløkke ham herfra – og det vil være mig en fryd.

– Det er mig, der har kommandoen her, mindede Richwater ham hvast om. – Hænderne op og spænd din revolver af!

– I den rækkefølge? spurgte Doc med et koldt grin. – Det skal man vist være slangemenneske for at gøre.

– Hvordan kan du stå der og smile? spurgte Horler forfærdet. – Du står ligefrem og griner ad mig – efter det, du har gjort ved min kone!

Docs ansigt blev alvorligt.

– Jeg har den dybeste medfølelse med dig. Han begyndte at spænde sit revolverbælte op, mens han vagtsomt holdt øje med de andre ryttere, der sad ved siden af lederne af troppen og skulede ondt til ham. – Damen har brækket halsen. Desværre kom jeg for sent til at kunne hjælpe hende. Hun var død, da jeg nåede frem.

– Fa’en til fræk slyngel! snerrede en af cowboyerne. – Han har brækket halsen på hende, og nu står han og …

– Jeg sagde, hun var død, da jeg fandt hende! hvæsede Doc.

– Vi har hørt det, din spillersnude! hånede Kimbruck. – Og måske tror du, at vi er dumme nok til at tro på dine fordømte løgnehistorier!

– Det er klappet og klart, erklærede Richwater. Sammen med Horler og formanden sad han af og begyndte at gå nedad til fods. – Smid så det revolverbælte, fremmede. Du er anholdt for mordet på Verna McLeod Horler.

– Du må være gået fra forstanden, brummede Doc vredt.

– Du vil snart finde ud af, at min forstand sagtens kan måle sig med din, Mister, knurrede lovmanden. – Og mine øjne fejler heller ikke noget.

– Vi så alle sammen, at du havde hænderne om halsen på hende – sådan en forbandet morder …! sagde Horler ophidset.

Da de var nået ned, kastede han sig over den fremmede, der knyttede hænderne og var parat til at forsvare sig. Richwater forsøgte klodset at skille dem ad og fik et spark over skinnebenet til tak for sine anstrengelser. Han bandede og svovlede, skubbede Horler til side og fik sine håndjern fisket frem.

– Hold ham dækket alle sammen! skreg han af sine lungers fulde kraft til mændene ovenfor. – Mens jeg tager ham til fange!

– Er de døve deroppe? spurgte Doc isnende. – Er det derfor, du råber så højt?

– Læg hænderne om på ryggen! beordrede Richwater. – Kimbruck, du samler hans revolverbælte op!

Lægen fandt sig roligt i den ydmygende behandling, mens han kiggede på den dødes mand. Brad Horler så ud til at være helt ude af sig selv af sorg og forfærdelse, og det var rimeligt nok, tænkte Doc. Under andre omstændigheder ville den høje og kønne kvægmand nok virke mere rolig og selvsikker; han så ud til at være en mand med en vis dannelse, og hans ridetøj var velsiddende og af god kvalitet.

– Det gør mig virkelig ondt for dig, Horler, mumlede han. – Men hvis det stjerneprydede fæhoved der vil lade mig få et ord indført, skal jeg gerne forklare min nærværelse her …

– Du og jeg har ikke noget at tale sammen om, sagde Horler, der stadig stirrede på liget. – Wade, hent dog for guds skyld et tæppe. Vi må dække hende til.

– Han skal nok bryde sammen, når først jeg begynder at forhøre ham, Mister Horler, lovede Richwater skidtvigtig. – Jeg skal få halet sandheden ud af ham, stol på det. Inden solnedgang ved jeg, hvad motivet var. Jeg telegraferer til Karlsburg og be’r dem om at få fat på den omrejsende dommer, så han lægger vejen om ad Randolph City. Den mand her skal komme for retten og få sin dom, så hurtigt jeg kan ordne det.

– Men det er jo vanvid! Doc forsøgte at beherske sig, men det lykkedes ikke. – Hvad fanden er du for en lovmand? Du er en kloddermikkel uden lige – der straks drager forhastede slutninger!

– Bare rolig, Mister Horler. Richwater grinede fåret. – Mig kan han ikke dupere. Jeg er blevet fornærmet af værre bøller end han – mordere, tyve og sjovere af alle slags.

– Det er at gøre nar af lov og orden, rasede Doc, – når man sætter sådan en blærerøv og snotdumt skvat til at være lovmand …

– Alle mordere er ens, hævdede Richwater. – Han er allerede ved at bryde sammen, kan I se det? Hans skyldfølelse plager ham, og inden længe fortæller han det hele.

Doc Beaumont stirrede vildt til højre og venstre, men pludselig gik det op for ham, hvor unyttigt det var at prøve at overbevise de mænd her. Det var åbenbart alle sammen folk, som var ansat hos den myrdedes mand. Han måtte se at beherske sig. Han trak vejret dybt og gjorde et nyt forsøg.

– Jeg så hoppen, sagde han roligt, – og tænkte, at jeg hellere måtte følge dens spor. Det var på den måde, jeg fandt damen.

– Vi så dig kvæle hende – din elendige slyngel, hvæsede Kimbruck.

– Hun er ikke død ved kvælning, erklærede Doc. – En af jeres lokale læger vil snart bekræfte, at hendes hals er brækket.

– Må Gud tilgive dig – jeg kan i al fald ikke, sagde Horler, og hans stemme skælvede af harme. – Hvordan kunne nogen behandle Verna – den blide, gode Verna – på den måde …?

– Jeg vil foreslå, at De rider tilbage til ranchen, Mister Horler, sagde Richwater omsorgsfuldt. – Kimbruck kan sørge for, at der bliver sendt en vogn ud, som kan køre Mrs. Horler ind til bedemanden – mens jeg tager fangen med tilbage til distriktsfængslet.

– Spar dig ulejligheden! En af cowboyerne, en stor, rødhåret fyr begyndte at løsne sin lasso. – Bar 88 skal nok ordne det stinkdyr lige på stedet. Vi skal bare finde et passende træ.

– Jeg finder mig ikke i nogen snak om lynchning, Dade, tordnede Richwater. – Morderen skal få den straf, han har fortjent, men det skal ske på lovlig vis. Han så strengt på mændene fra Bar 88. – Det er sådan, det skal være, og mon ikke I er for kloge til at prøve på at lave numre.

En anden af cowboyerne kom masende frem. Det var en grim, radmager mand, som var to tommer højere end sheriffen. Vildt baskende med armene begyndte han at dynge en masse skældsord ud over fangen.

– Lad os gøre det med det samme! Lad os klynge den hundefeje stodder op!

– Mister Horler, jeg vil nødig anholde to af Deres mænd – netop i denne sørgelige situation, sagde Richwater. – Jeg be’r Dem …

– De har selvfølgelig ret, sagde Horler og trak på skuldrene. – Dade – Freeth – bare tag det roligt.

Lovmanden tilkastede de formastelige mænd fra Bar 88 et sidste advarende blik, før han gav fangen ordre til at klatre op ad skrænten. Da de nåede op, gloede sheriftroppens byfolk vredt på Doc, og en af dem slog til ham. En anden sparkede ud og ramte ham i ribbenene, mens villige hænder brutalt fik ham skubbet op på ryggen af hans flotte rødbrune hingst. Richwater knurrede en advarsel, og til Docs forbavselse trak mændene fra byen sig tilbage.

– Det ser ud til, at du har stor indflydelse på de bondeknolde, bemærkede han foragteligt. – Men fanden ta’ mig, om jeg forstår hvorfor.

– Jeg vil råde dig til at vogte din mund, mumlede Richwater, da han svang sig op på hesten. – Hvis du kommer med flere rapmundede bemærkninger efter den skændige udåd, du har begået, risikerer du, at de udmærkede, lovlydige borgere der mister tålmodigheden.

– Du går rundt med en lovstjerne, men du lyder som et eller andet kødhoved af en politiker, brummede Doc irriteret.

– Så rider vi, manne! råbte Richwater til sine frivillige. – Heap, hold dig på den anden side af fangen …

– Er på vej, hr. sherif, mumlede den slatne vicesherif.

– Og resten af jer følger efter, kommanderede Richwater. – Og lad mig ikke høre mere snak om lynchning. Forstået?

De begav sig på vej til byen, sheriffen trækkende den rødbrune hingst ved tøjlen, mens Doc sad med hænderne låst fast på ryggen og skottede til Heap. Han kom til det resultat, at den fede vicesherif med grisefjæset var en passende medhjælper for en så uduelig sherif som Richwater.

Da de var knap en halv mile fra Randolph City, havde Doc genvundet sin sindsligevægt og var den samme kyniske laps, der så ofte havde taget en tørn med småtbegavede lovmænd i de barske pionerområder.

– Nu har den rigtige morder fået rigelig tid til at slippe væk fra Randolph distriktet, gjorde han opmærksom på. – Har I en avis her?

– Randolph Tidende, oplyste Heap. – Det er Al Tolmire, som er redaktør og ejer af den.

– Så vil morderen snart kunne læse om min arrestation, brummede Doc med et skuldertræk. – Og jeg håber, at han nyder tanken om, at en uskyldig fremmed er blevet gjort ansvarlig for den forbrydelse, han har begået.

– Den rigtige morder er på vej til distriktsfængslet, hævdede Richwater. – Vi har fanget dig, Mister – på fersk gerning til og med.

– Når I så mig med hænderne ved damens hals, sagde Doc, – så var det af den enkle grund, at jeg forsøgte at finde dødsårsagen. Jeg havde netop fundet ud af, at hendes hals var brækket, da du og dine venner fik øje på mig.

– Det lyder vel nok sandsynligt, hånede Richwater.

– Jeg er professionel spiller, erklærede Doc. – Men tilfældigvis er jeg også læge.

– Er det ikke det, jeg altid har sagt, Heap? grinede Richwater. – Når de er trængt op i et hjørne, så lyver de. De lyver, så man kan lugte det langt væk.

– Du kan finde min lægetaske i min sadeltaske, sagde Doc.

– Den har du nok stjålet! kluklo Richwater.

– Udmærket. Docs ansigt blev hårdt. – Du har haft din chance. Sig ikke, at jeg ikke har advaret dig.

– Du kan forsøge at komme med dine advarsler over for dommeren og juryen, hånlo Richwater.

– Det agter jeg også, forsikrede Doc ham barsk. – Hvad mere er, jeg vil selv føre mit forsvar. Og når jeg er færdig, vil du ønske, at du havde været fornuftig nok til at gennemsøge hele området her – for at finde den rigtige morders spor.

– Vi har allerede ledt alle vegne, mumlede Heap.

– Så har morderen slettet sine spor med nogle grene – eller måske et tæppe, sagde Doc. – Et gammelt trick, men der skal ikke meget til for at narre dig.

– Du har svar på alt, hva’? hvæsede Richwater. – Glat som en ål, det er der ingen tvivl om. Men ved Patrick Monahan, du har mødt din overmand. Mig skal du ikke slippe fra. Jeg kender mit job, Mister, for jeg har studeret Mesterens teknik.

– Hvad pokker var det for en ed? spurgte Doc Heap. – Ved Patrick … hvad for en Patrick?

– Patrick Monahan, svarede vicesheriffen med ærbødig stemme. – Og når du nævner ham, må du hellere gøre det med respekt.

– Hvem helvede er Patrick Monahan? drævede Doc.

– Var din mund! dundrede Richwater, idet han vendte sig om og så vredt på ham.

– Jeg spurgte bare om …, begyndte Doc.

– Nu ikke mere snak, før vi har nået distriktsfængslet, drønede Richwater. – Så begynder jeg afhøringen af dig – og himlen stå dig bi, hvis du forsøger at lyve.

– Jeg agter ikke at fortælle dig andet end sandheden, genmælede Doc roligt, – og du vil ikke tro et ord af det – fordi du er et stædigt kvajhoved.

De allerfleste mænd ville have været panikslagne på dette tidspunkt og ganske ude af stand til at tænke klart. Men ikke Vincent Beaumont, den kyniske læge og spiller. Hans umådelige selvsikkerhed var et bedre våben end den Colt med perlemorsskæfte, som nu hang ved sheriffens sadelhorn. Doc ville aldrig tro på, at hans sag var håbløs. Han ville aldrig indrømme, at der kunne være fare for, at han blev dømt for mordet på Verna Horler. Han forestillede sig den dag, han stod for retten, en triumfens dag, hvor han ville stråle over sine anklagere med sin overlegne talekunst, forvirre hvert eneste vidne og forvandle den offentlige anklager til et nervevrag. Det var ikke selvtillid, Doc Beaumont manglede.

Fangens nysgerrighed angående Patrick Monahan blev først tilfredsstillet, da han stod foran Richwaters skrivebord på distriktets lovkontor. Doc studerede et indrammet portræt af en mand med et stort, rundt ansigt, der hang til højre for geværstativet. En lille metalplade forneden oplyste, at billedet forestillede Patrick Monahan, tidligere politiinspektør i New Yorks politi. Hans blik gled hen på den tykke bog, der indtog hæderspladsen på skrivebordet. Vantro læste han titlen: »Hvordan man bedst bekæmper forbrydere – mesterdetektivens egne erfaringer«.

Richwater begik den fejl at tro, at Doc var vældig imponeret, og med en triumferende kluklatter forsikrede han:

– Du har ikke en chance. Du kan lige så godt tilstå med det samme.

– Der findes ikke den morder, som kan klare sig, når først sherif Richwater går i gang med ham, grinede Heap.

Richwater gik med stor højtidelighed om bag sit skrivebord, satte sig, tændte en cigar og rakte efter pen og papir.

– Og nu … han sendte Doc et blik, som han selv troede var meget skrækindjagende, – går vi i gang med afhøringen!

– Aha, det er altså Patrick Monahan, sagde Doc med et foragteligt smil. – Og jeg tør måske formode, at du benytter de metoder, som er skildret i … Han nikkede hen mod bogen, – Mesterens egen bog?

– Jeg advarer dig! hvislede Richwater. – Jeg tåler ingen fornærmelser mod politiinspektør Monahan!

– Dit idol utvivlsomt? frittede Doc.

– Sherif Richwater er ikke bare en almindelig sherif, pralede Heap. – Han er en rigtig regederlig dikkertiv. Han har lært det hele ved at studere bogen der.

– Jeg er dybt imponeret, sagde Doc hyklerisk. – Og begynd så den afhøring?

– Navn? knurrede Richwater.

– Vincent Beaumont, drævede Doc. – Uddannet som læge – spiller af lyst og tilbøjelighed.

– Der er over fire hundrede dollars i din tegnebog, skrattede Richwaters stemme. – Hvor har du stjålet dem?

– I Laramie, Wyoming, sagde Doc. – Fra en halvfemsårig kvinde. Jeg slog hende ned i en baggyde, da hun gjorde modstand.

– Røveri af særlig farlig karakter – Laramie, Wyoming, mumlede Richwater og skriblede ned, så hurtigt han kunne. – Heap, er du parat til at stikke hen med et telegram til Western Unions kontor. Vi må kontakte sheriffen i Laramie og …

– Det var som syv satan – han tror på det! gispede Doc. – Sig mig, din indskrænkede dromedar, kunne du forestille dig en mand med min baggrund – slå en gammel kvinde ned …?

– Aha! grinede Richwater listigt. – Nu vil du ændre dit udsagn, hva’?

– De penge, der er i min tegnebog, har jeg vundet i poker, sagde Doc utålmodigt. – Som jeg har fortalt dig før, lever jeg af min færdighed i det ædle pokerspil.

– Og du vil stadig påstå, at du er uddannet som læge? spurgte Richwater bistert.

– Det vil være mig en glæde at bevise det, grinede Doc. – I særdeleshed på dig, sherif Richwater. Hvad med en amputation? For eksempel af dit hoved. Det er ikke til megen nytte for dig alligevel – da det ikke indeholder nogen hjerne.

– Jeg kender din slags, mumlede Richwater. – Når I føler jer klemt, skjuler I jeres frygt under en munter maske. Han gloede op på Doc og brølede med fuld stemmestyrke: – Hvorfor myrdede du Verna Horler?

Doc rystede forundret på hovedet og spurgte vicesheriffen: – Regner han virkelig med at opnå resultater på den måde – ved at brøle som en såret tyr, så fangerne bliver helt døve?

– Det var røveri, der var motivet! sagde Richwater anklagende. – Hvis vi var kommet et øjeblik senere, havde du været i færd med at plyndre liget!

– Hvis jeg er en tyv, svarede Doc rapt, – så er du en detektiv.

– Eller voldtægtsforsøg, vedblev sheriffen. – Du så, hun kom ridende alene – gjorde tilnærmelser til hende. Og da hun ikke var villig, fik din dyriske brunst overtaget og …

– Tag de håndjern af, knurrede Doc, – så jeg kan give dig den omgang, du fortjener.

– Trusler, hånede Richwater. – Endnu et tegn på, at du er hundeangst – at skyldfølelsen plager dig …

– Du kalder dig detektiv, sagde Doc foragteligt. – En god detektiv er en mand, der har et skarpt øje for menneskers karakter. En virkelig detektiv ville nu være klar over, at jeg er en gentleman – og en gentleman ville aldrig finde på at overfalde en dame.

Richwater fortsatte afhøringen. Han skældte og smældte og slyngede den ene anklage ud efter den anden, men alt sammen til ingen nytte. Doc Beaumont lod sig ikke skræmme af den indbildske og grove lovmand, han så, at Richwater var en opblæst nar, som skjulte sig bag sin blikstjerne, og der skulle mere til at imponere Doc.

Sheriffen måtte stoppe op for at få vejret, netop da distriktets fangevogter kom haltende ind fra gaden. Charles Buddington Briskin, som alle på egnen kaldte onkel Bud, havde for længst trukket sig tilbage fra aktiv tjeneste. Han var halt og havde passeret de halvfjerds, en krumbøjet veteran, men stadig både skarpsynet og årvågen, og han betragtede sin chef med tyrerøsten med kritiske øjne. En lille klike velbegavede folk i byen nærede stor tvivl om sherif Eli Richwaters evner som detektiv, og onkel Bud var en af denne klikes hjørnesten.

Han blev stående i døren og kiggede på sheriffen og hans lapset klædte fange.

– Jeg har lige hørt nyheden, drævede han. – De har kørt liget hen til bedemanden. En sørgelig historie. Verna var respekteret af alle her.

– Hent dine nøgler, kommanderede Richwater brysk. – Jeg har ikke flere spørgsmål. Heap holder den slyngel her dækket med sin haglbøsse, mens du sætter ham ind i en celle.

– Uh-huh, gryntede onkel Bud. Han haltede hen efter sin nøglering, der hang på et søm, og så vendte han sig om mod trappen op til cellerne. – All right, Klumpe, så kan du godt komme med ham.

Heap prikkede til Doc med haglbøssen, men fangen blev stående og kiggede på sine personlige ejendele, der lå på skrivebordet, og sagde: – Mine cigarer …

– Du får ikke rygetilladelse, sagde Richwater med et ondskabsfuldt grin. – Ingen særlige privilegier til kvindemordere, Beaumont.

– Jeg vil måske engang finde undskyldninger for din dumhed, sagde Doc ætsende. – Men jeg vil aldrig tilgive dig din barnagtige smålighed. Jeg skal ikke vise dig nogen barmhjertighed under retssagen, Richwater. Jeg vil sende dig hen til vidneskranken og afsløre dig som det, du er – en stjerneprydet kloynefigur.

– Hvad var det, han kaldte dig, sherif? spurgte Heap mistænksomt.

– Det skal du ikke blande dig i, knurrede sheriffen.

Mens den gamle fangevogter fik fangen installeret i en celle, studerede han ham interesseret. Doc blev befriet for sine håndjern og låset ind i en celle med et vindue ud til hovedgaden, mens Heap ventede ude på gangen og nervøst holdt sin haglbøsse rettet mod ham.

– Så er det nok, sagde onkel Bud og slog utålmodigt ud med hånden. – Du kan godt sænke den fordømte kanon, Klumpe, før den går af og tager livet af os alle tre.

Heap mumlede noget uforståeligt til svar og gik ned ad trappen til kontoret, mens Doc og fangevogteren vekslede et blik.

– Du har nok allerede gættet det, sagde onkel Bud advarende. – Du bliver den mest upopulære fange, vi nogen sinde har haft siddende i spjældet her. Hun var en storartet pige, Verna. Der er allerede dem, der snakker om lynchning.

– Kan din boss holde en lynchgal pøbel i skak? spurgte Doc.

– Det vil jeg gætte på. Onkel Bud trak på skuldrene. – Jeg mener, hvis han begynder at brøle til dem og holde taler, så bliver de sgu hurtigt trætte af at høre på ham og forsvinder lige så stille. Elis brøl er hårde ved ens ører.

– Det har jeg bemærket, nikkede Doc.

– Du ser ikke særlig forskræmt ud, bemærkede onkel Bud.

– Når man er uskyldig, har man ikke noget at frygte, sagde Doc roligt. – Richwater vil komme til at angre denne dag, mærk dig mine ord.

– Uskyldig? frittede onkel Bud. – Du siger altså, at du ikke har dræbt Verna?

– Da den sheriftrop fandt mig, lå mine hænder på hendes hals – et uheldigt sammentræf, sagde Doc. – Damen var død, da jeg fandt hende. Jeg var ved at undersøge hende for at fastslå dødsårsagen. Og ligsynsmanden skal nok bekræfte resultatet af min undersøgelse.

– Jeg ved ikke, hvorfor jeg er tilbøjelig til at tro på dig, Mister, sagde den gamle mand med rynket pande, – men jeg har altså en forbasket fornemmelse af, at du ikke lyver. – Han nølede lidt, så sagde han sit navn. – Men alle kalder mig onkel Bud, tilføjede han.

– Jeg vil nu kalde dig Mister Briskin – en tribut til din alder, drævede Doc. – Og jeg bryder mig ikke om at blive kaldt »Doc«, så du kan kalde mig Mister Beaumont.

– Det var kattens. Den gamle mand grinede venligt til ham. – Jeg sværger, at jeg ikke kan mindes, hvornår jeg sidst er blevet kaldt Mister Briskin. Det lyder sgu helt fornemt, hva? Jaja da, Mister Beaumont. Er der noget, jeg kan gøre for dig?

– Mon dit kødhoved af en boss vil protestere imod, at jeg får skrivesager herind? spurgte Doc. – Jeg må skrive visse hovedpunkter ned, Mister Briskin. Det er nemlig min agt at være min egen forsvarer.

– Det er sgu lige meget, om Eli protesterer, sagde onkel Bud. – Om lidt skal jeg hente pen og blæk og papir, så kan du skrive, så meget du lyster.

– Mange tak, sagde Doc. – Gerne så hurtigt som muligt.

Da fangevogteren kom ned på kontoret, kiggede han med rynkede bryn på Richwater og mumlede:

– Du har nok allerede afgjort det, hva’? At han er en morder, mener jeg.

– Han har myrdet Verna Horler – og det bliver han hængt for, erklærede Richwater.

– Tjaeh – det er jeg nu ikke enig med dig i, sagde onkel Bud og haltede hen for at hænge nøgleringen på plads. – Jeg har en anelse om, at det er den gale mand, du har slået kloen i.

Richwater grinede koldt. – Hvis det viser sig, at jeg har bedømt Beaumont forkert, erklærede han med næsen i sky, – så vil jeg traktere Jerry Bindles ged med bøf til middag.

– Det er et ord, nikkede onkel Bud.

Det varede ikke længe, før hele byen talte om, hvad der var sket. Mere end halvdelen af Bar 88’s tolv cowboys var i byen og drak støt i de salooner, der lå nærmest ved fængslet, eller marcherede frem og tilbage på fortovet overfor, og det grimme ord »lynchning« lød på hvert et gadehjørne i Randolph City.

Bar 88’s hovedkvarter så fredeligt og indbydende ud, da to ryttere kom skridtende mageligt på deres heste vestfra, og de syntes, at det ville være et passende sted at hvile lidt ud og vande dyrene, før de fortsatte til Randolph City. De var ikke helt ukendte med denne del af Colorado, da de ved to tidligere lejligheder havde aflagt distriktet et besøg, men det var længe siden.

Det var Bill Valentine og Ben Emerson, og det traf sig, at de var gode bekendte af den pokerspillende læge, der nu var i gang med at forberede sit forsvar i Randolph distriktsfængsel.

Andet kapitel

De to helvedeshunde fra En-Stjerne-Staten var i færd med at bryde en af de regler, de havde pålagt sig selv. I over nitten år havde de været på farten og vandret omkring i de barske pionerområder vest for Mississippi, og det var sjældent, de besøgte det samme sted to gange. Selv om de altid hævdede, at de var fredselskende, så viste det sig gang på gang, at der på sælsom vis blev ballade, hvor de dukkede op. De blev overalt, hvor de færdedes, rodet ind i andre folks problemer, og de havde svært ved at sige nej, når en plaget eller forfulgt lovlydig medborger var i knibe og bad om deres hjælp. Atter og atter havde de svoret på, at fra nu af ville de passe deres egne sager, men alligevel stødte de ustandselig på nye uretfærdigheder, som de ikke kunne lukke øjnene for.

– Det er måske alligevel ikke no’en god idé, bemærkede Ben, da de styrede deres heste hen mod Bar 88’s folde. – Jeg mener – øh – vi plejer jo ikke at vise os det samme sted to gange. Og det er tredje gang, vi er på vej til Randolph City.

– Åh, skidt være med det, brummede Bill. – Vi har venner i byen, og lovede vi måske ikke at kigge ind til dem?

– Hvis gamle Dishwater stadig er sherif, så bliver der ballade, advarede Ben. – Vi gjorde ham til grin, og det er noget, han ikke glemmer i en ruf.

– Det var ikke os, der gjorde den opblæste vigtigmås til grin, sagde Bill ligegyldigt. – Det var ham selv.

Wade Kimbruck så oppe fra ranchhusets veranda de to høje ryttere holde deres heste an foran vandingstruget henne ved mandskabshuset. De to lange cowboys, Dade og Freeth, kom ud og kiggede på dem. Kimbruck rejste sig og gik hen til kanten af verandaen.

– Bar 88 søger ikke nye folk, råbte han.

Bill løftede hånden til hilsen og råbte tilbage: – Det er i orden. Vi søger ikke arbejde. Vi vander bare vores heste.

– All right, nikkede formanden. – Værsgo.

Mens Bills fuks og Bens langbenede vallak drak, blev Dade og Freeth stående i nærheden og fortsatte deres samtale. De to fremmede hørte et navn nævnt og spidsede ører.

– Der bliver ingen retssag, spåede Dade. – Så længe vil folk ikke vente.

– Du kan bande på nej, grinede Freeth. – Jeg tør vædde på, at Beaumont kommer til at dingle, inden der er gået otteogfyrre timer. Richwater kan ikke holde hele byen væk.

Bill vekslede et blik med sin lange partner, og så drejede han hovedet og kiggede på de to cowboys.