Marshall Grover

Bill og Ben banker banditter

Lindhardt og Ringhof

Bill og Ben banker banditter
oversat fra engelsk af Peter Galten efter

Rough Route to Rodd County

Copyright © 1971, 2017 Marshall Grover og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711644027

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Kapitel 1

Ved en ensom bue på floden havde texanerne slået lejr. Der var græs til de trætte heste. Bålbrænde nok. Og vandet var køligt og virkede såre forfriskende i Colorado sommerens fugtige hede. De plaskede nok så muntert midtstrøms, skyllede sæben af kroppen. Tæt ved bålet hang deres tøj til tørre. Over flammerne stod en sortsodet kaffekande og en bulet pande, som deres sidste håndfuld bacon spruttede på. Brisen bar madlugten ud til de badende. Bill Valentine snusede forventningsfuldt og sagde:

— Jeg er barberet og skrubbet ren — og morderlig sulten.

— Det er vi to om, brummede Ben Emerson.

Han lå og flød på ryggen med sine lange ben over vandet og betragtede sin vrikkende tæer. Bill rejste sig i sin fulde højde og begyndte at vade ind mod bredden — men standsede som ramt af lynet, da han hørte den hånlige kommando:

— Bliv hvor du er, fyr! Vask dig lidt længere.

Ben holdt op med at vrikke med tæerne. Han rejste sig i hele sin længde — over seks-en-halv fod. Vandet strømmede ned over hans krop, sælsomme eder ud af hans mund. Bill knurrede kun én enkelt udsøgt ed — og knyttede næverne. De to fremmede var kommet luskende ligeså stille og lydløst — og var nu i færd med at gennemrode texanernes sadeltasker, tælle deres magre pengebeholdning, undersøge stegepandens indhold. Den ene af dem stod med en spændt seksløber, hvis sorte munding strittede faretruende mod de badende.

Texanerne vekslede et skummelt blik. Deres jordiske ejendele var få og små, men de fandt de to påtrængende hallunkers opførsel yderst sårende. I de utallige år, hvor de var draget rundt i det vildeste Vesten, havde de været indblandet i mere end talløse kritiske situationer — og havde såre tit vekslet kugler og klask med banditter. De var blevet såret, skudt ned og udplyndret — men aldrig før udplyndret med så legende lethed. For første gang i umindelige tider var de fuldkommen forsvarsløse. Ligeså hjælpeløse og nøgne som spædbørn, der netop er kommet ud af mors liv, stod de her midt i floden og var prisgivet revolvermandens nåde og ubarmhjertighed — tvunget til at forholde sig i ro, mens den anden tyveknægt gennemrodede deres ejendele.

Bill spyttede rasende og knurrede: — Vi regnede endda med at have fundet sådan et fredeligt sted.

— Vi har været ganske satans forbandet uheldige, mumlede Ben. — Har tilsyneladende slået lejr lige smask midt på et banditspor, gamle jas.

— De er ikke engang banditter, rasede Bill. — Det er kun et par gemene køtere, der er helt gule på madspanden af fejhed. De ville aldrig ha’ vovet at prøve på det her, hvis vi havde befundet os på det tørre — og været ordentligt påklædt.

— Du ska’ ikke prøve at spille fræk, fremmede, snerrede tyveknægten med skyderen. — Vi har jer dækket!

— I øjeblikket har I overtaget, knurrede Bill. — Men ikke næste gang — forbandede stinkdyr!

— Ta’ det ikke så hårdt, klukkede den anden tyveknægt og tømte texanernes sadeltasker ud på jorden, — Hva’ har I at miste? Barestens jeres krikker, stakater, skydejern og klude. Hæ-hæ! Vi la’r jer slippe mægtig billigt.

Manden med skyderen grinede ligeså malerisk som en flækket træsko og gloede på de to nøgne gutter. Bill Valentine var den mindste, seks fod og to-en-halv tommer. Han var sorthåret med et solbronzebrunet kønt ansigt — et rigtigt mandfolkeansigt mærket af utallige kampe. Hans underkæbe stak krigerisk frem som et rent forbjerg … Og tyven var inderst inde hundetaknemlig over, at han var ubevæbnet og ude af stand til at sætte sig til modværge. Thi selv splitternøgen var Bill en helvedes hårdkogt texaner. Hans krop bestod af stålsatte muskler, slank om livet og hofterne, men bred over skuldre og bryst.

Ben Emerson var en slank, kæmpelang cowboy, som så ud til at være lavet af bøffellæder. Hans hår var sandfarvet. Øjnene store og blå. Normalt sad der et meget uskyldigt blik i dem. Men ikke lige i øjeblikket. Han var ligeså edderspændt som sin partner og tolkede sin sindsstemning med en forrygende flok forbandelser. Det var ikke netop smigrende bemærkninger, han kom med om tyvenes slægt. Men tyvene grinede blot himmelhøjt. De var kisteglade over deres held.

Tyven, der rodede løs, gav slip på sadeltaskerne og gav sig til at kikke indgående på texanernes skydevåben. De to revolverbælter hang på en gren. Bills med den lavtsiddende Colt .45 med det blankslidte valnøddetræsskæfte. Bens med de to seksløbere af samme kaliber. Winchesterne stod i sadelhylstrene lænet op mod træet.

Men nøjagtig samtidig skete der noget. Et stykke til højre for lejrpladsen drønede en .45-rer. Fyren, der havde dækket partnerne, udstødte et smertensvræl og tabte sin skyder. Bill så blod sprøjte fra hans højre pote og knurrede billigende. Den anden tyveknægt snurrede rundt og lod hånden fare ned mod revolverhylstret. En riffel smældede nok så fornøjeligt. Og tyven fik ikke trukket fra læderet. Med et smertenshyl gloede han på den røde stribe, der pludselig var kommet til syne på hans underarm.

— Fremad drenge! råbte en triumferende stemme. — Vi har omringet dem …!

Seksløberen tordnede igen. De to kugler fik de to tyveknægte til at spjætte som et par sprællemænd. Atter smældede riflen … Og en seksløber gav sit besyv med to gange til.

— Vi må være helt omringet, stønnede en af de sårede samt særdeles overrumplede tyve.

— Vi har nunte skyggen af en chance, gispede hans kammesjuk mere end sørgmodigt.

— La’ os hellere prøve og bene bort, mumlede den første med kold sved ned ad rygraden. — Tilbage til kramperne. La’ os stæse …

Han tumlede ud til venstre, uden at gøre det mindste forsøg på at samle sin skyder op. Den anden tyvagtige fyr rullede lige i hælene på ham, højt jamrende over smerterne i den kugleklippede arm.

Ben klukkede fornøjet, stak begge sine lange arme højt op i luften og udstødte et skingrende rebel-brøl — så gennemtrængende som kun en vaskeægte texaner kan. Bill skrålede med, vadede så hurtigt ind mod bredden. Men før han havde nået den rungede et tredie brøl af nøjagtig samme lydstyrke — henne fra det sted, hvor skuddene havde lydt.

— Ha, udbrød Ben henrykt. — Ikke så sært, at de fik drevet stinkdyrene på flugt. Det er texanere!

— Hej, gutter! råbte Bill. — Tak for hjælpen. Kom frit frem, så vi kan trykke jer i næverne.

Han kastede et blik hen mod lejren og konstaterede til sin lettelse, at alle deres grejer stadig lå der. Fra venstre hørtes i det samme rappe hovslag. Tyveknægtene havde fået fat på deres egne kameler og var ved hurtigst muligt at forlade stedet, hvor de havde lidt så forsmædeligt et nederlag.

— Der har vi dem! bekendtgjorde Ben, ivrigt spejdende hen ad bredden.

— Hva’ mener du med — dem? spurgte Bill. — Jeg kan kun se én fyr!

En mand kom slentrende muntert grinende og trækkende sin langbenede hest ved tøjlen. Han vinkede fornøjet til de badende, smækkede så sin Winchester ned i sadelhylstret. På hans højre hofte sad en Colt med perlemorsskæfte i et håndsyet hylster. Bill gengældte hans vinken og betragtede ham indgående. Manden var slank, rødhåret, i midten af 20rne og iført slidt cowboytøj: ternet flonel’sskjorte, medtaget Stetson-hat, blå lærredsbukser og læder-cowboybukser — chaps. Hans grin var bredt og særdeles venligt.

— Jeg kunne altså ikke la’ være med at lege med, erklærede han. — Sådan en chance kan man ikke, la’ gå fra sig.

— Du og dine kamerater fik dem sørensjaskeme til at tage benene på nakken, grinede Ben.

— Hva’ for kammerater? klukkede den fremmede.

— Mener du, at du var alene om hele skydningen?

— Naturligvis. Det er et urgammelt trick, som I sikkert selv kender, svarede den fremmede. — Plaf løs med en seksløber, send et par riffelskud — og hyl op. Så tror de andre, det drejer sig om en hel flok — ikke blot om en enkelt fyr. Ganske smart, huh?

— Bestemt smart, nikkede Bill. — Og pokkers heldigt for os. Vi ejer ikke ret meget, men de slamberter var ved at nuppe hele molevitten.

Kluns og hele resten, sekunderede Ben. — Vi ville ha’ været i en ganske forbandet situation — uden heste og splitternøgne. Vi ku ’ikke ha’ vist os i en by — af hensyn til damerne!

— Well. Den fremmede standsede, satte sig på hug og rullede en cigaret. — Vi texanere må jo holde sammen, når det kniber.

— Ganske rigtigt, nikkede Ben. — Dit hyl var ikke til at tage fejl af. Han rettede sig i sin fulde højde, klaskede sig for brystet og bekendtgjorde: — Jeg hedder Ben Emerson. Den lille fyr der — det er min partner.

— Bill Valentine, sagde manden af samme navn med et venligt smil.

Den fremmede fjernede cigaretten fra munden, rejste sig og meddelte: — Jeg er Johnny Kilroy, født i Elmo Gulch …

— Kender stedet, indskød Ben glædestrålende. — Ligger i Connor distrikt, et af de rareste steder i den gode, gamle En-Stjerne-stat.

— Er blevet bragt til Colorado af min onkel Lew, fortsatte Kilroy. — Skete før jeg var voksen — men jeg har ikke glemt at snakke texansk som et civiliseret menneske.

Der fulgte en længere udveksling af behageligheder. Kilroy hyggede sig på bredden, mens partnerne stadig skvulpede i vandskorpen. Selvom det var sent på eftermiddagen, var det stadig steghedt. Og hverken Bill eller Ben havde lyst til at forlade det kølende vand. Kilroy lagde ikke skjul på, han var ked af ikke at kunne vente på dem, så de kunne følges. Men han havde travlt med at nå til Hillsburg.

Ligger et par miles nord herfor, forklarede han. — Jeg har regnet med at være der ved solfald — for at hygge mig svært.

— Bor du der? spurgte Bill.

— Nix. Den by, jeg holder til i, ligger 250 miles mod øst, tæt ved grænsen til Utah. Det er der, jeg er på vej til. Han sukkede dybt. — Jeg er ved at gå til af længsel efter Coyote Butte.

— Efter — efter Præriehundehullet? udbrød Ben forbløffet. — Det var da pokkers navn.

Kilroy klukkede: — Tja. Coyote Butte er naturligvis ikke særlig smukt. Men sådan hedder stedet altså. Well, det var rart at træffe jer. Men jeg må videre til Hillsburg.

Kilroy svang sig til hest. Bill steg op af vandet og begyndte at tørre sig i skjorten.

— Er du sikker på du ikke kan blive her lidt længere? spurgte han. — Mig og Ben ville vældig gerne give dig noget at spise. Vi har ikke noget særligt at byde på — men du er hjertelig velkommen til at dele det med os.

— Ikke denne gang, gutter, erklærede Kilroy og stak en finger til hatteskyggen. — Iaften skal Kilroy male byen brandrød. Jeg har gysser på lommen — og de ska’ få ben at gå på. I to er måske også på vej til Hillsburg?

— Vi er ikke på vej til noget bestemt sted, svarede Ben.

— Blot på farten? spurgte Kilroy.

— Blot på farten, nikkede Bill. — Men vi kikker måske på Hillsburg, hvis den ligger så nær. Vi skal alligevel have købt proviant og sådan noget.

— Okay, grinede Kilroy. — Hvis I kommer til byen iaften, så opsøg mig — og I skal få al den sprut, som I kan drikke. Kik bare efter mig i byens bedste saloon. På gensyn.

Han slog ud med hånden, smækkede hælene i hestens flanker og red hen mod sporet. Bill trak skjorte og bukser på, stampede i støvlerne og gik rundt om bålet og spejdede mod nord.

— Temmelig ung, mumlede han. — Rigtigt mandfolk — men muligvis en kende vild. Ved du hva’? Jeg tror, vi to hellere må kikke lidt nærmere på Hillsburg, efter at vi har spist.

— Hellere end gerne, grinede Ben. — Jeg er nederdrægtig tørstig.

— Du er født tørstig, knurrede Bill. — Men vi er ham her Johnny stor tak skyldig. Han roder sig muligvis ind i noget.

— Så vi må hellere passe på ham — værne ham mod livets fristelser, nikkede Ben dybsindigt.

Ingen af dem tænkte på det ironiske i at de ville værne den unge cowboy mod »livets fristelser«. For var der nogen, som plejede at gøre helvede hedt for andre og sætte byer på den anden ende, så var det disse to texanere. I flere år, end de havde tal på, havde de redet rundt i det vildeste Vesten. Aldrig var disse nomader blevet boende ret længe på ét sted. Men til gengæld havde de sat deres uudsletttelige stempel på utallige byer. Med flammende skydere og hårdtslående næver havde de kastet sig ud i kampen mod banditter og andre lovløse elementer. Mangfoldige havde de nedlagt — eller på anden måde sørget for, at de fik deres fortjente skæbne. Men sælsomt nok var der ikke ret mange sheriffer eller andre lovhåndhævere, som var de to partnere taknemlige for, at de havde sørget for, loven skete fyldest. Ramsaltede lovhåndhævere fik nervøse krampetrækninger og banditter rystede bogstaveligt i bukserne, blot de hørte Bill og Ben — Valentine og Emerson — nævne. Thi ganske vist sørgede partnerne for, retfærdigheden blev håndhævet. Men de gjorde det på deres egen uforlignelige, bramfri måde — uden at tage det fjerneste hensyn til sheriffer — og andre paragrafrytteres mening.

Og blodig ballade fulgte dem som en skygge. Døden red konstant som deres stigbøjlekammerat. Så snart de dukkede op et sted, brød tumulter løs. En let-tilsløret nedsættende hentydning til deres elskede hjemstat var tilstrækkeligt — mere end nok til at få Bill og Ben til at gå i hårdtslående aktion. Udtværede næser, knækkede kæber, blå øjne og udveksling af kugler og forhøjet blodtryk hos lovhåndhæverne hørte til dagens orden i de byer, texanerne besøgte.

Efter at have røget cigaretten ovenpå maden sadlede de op for at ride til Hillsburg, hvor Johnny Kilroy fejrede et eller andet. Hvad pokker mon det kunne være, brummede Bill, da de sad til hest.

Det kan være alt muligt, foreslog Ben. — Han har måske fundet guld, Muligvis har han indfanget en slyngel, på hvis hoved der var udsat en bedre dusør. Måske har han …

— Vi burde have spurgt ham, bemærkede Bill — Jeg er mægtig nysgerrig og interesseret i den gut. Og det vil jeg vedblive at være til jeg har lært ham nærmere at kende.

Hillsburg gjorde et gunstigt indtryk på dem. Det var en stor by, som så ud til at være velhavende. De nåede den kort efter solnedgang og lod hestene gå i langsom skridt ned ad gaden. Hovedgaden var bred og støvet, På siderne af den lå salooner — den største hed ifølge et mægtigt skilt Talbots Spar Es — forretninger og et bedre tinghus. Inde fra Spar Es hørtes musik og bægerklang, bralrende latter og sælsom snak fra tørstige sjæle. Disse lyde var særdeles vekendte for texanerne — repræsenterede den form for civilisation, som de satte størst pris på.

De tøjrede hestene til bommen udenfor og skred ind gennem svingdøren, snusede fornøjet til duften af øl, whisky, tobak og savsmuld — og styrede hjemmevant stik mod baren. Først da de havde tømt drink nr. 2, åbnede de munden til andet end at hælde i.

— Fin og flot, knurrede Bill.

— Tjep, nikkede Ben. — Morderlig fin og flot.

De lod øjnene glide hen over en veldrejet blondine betrukket med rødt fløjl, som stod og kvad en vise ved klaveret … over spillebordene, hvor sortklædte fyre sad og tog byens indvånere i skægget.

Og så fik de øje på deres nye ven. Havde de haft svært ved at se Johnny Kilroy, ville de ikke have kunnet undgå at høre ham. For han var allerede lakket godt til — lå hen over roulettebordet og skrålede henrykt med blussende ansigt. Han var netop ved at forklare croupieren, at han var »velbeslået. Og det var givetvis ikke løgn. For i hånden havde han den fedeste rulle pengesedler, som Bill havde set i mangfoldige år.

— 3500! skrålede Johnny. — Kan du høre, mand! Sæt så gang i det forpiskede hjul …!

Croupieren befragtede ham uden at fortrække en mine. kastede så et hurtigt blik hen mod et af de andre spilleborde. En høj, velbygget mand i et dyrt skræddersyet sæt tøj rejste sig og kom nærmere.

— Det er Gus, drævede en kvindestemme ind i Bills øre. — Han ejer bulen.

Bill vendte sig for at se nærmere på stemmens indehaver. Det var den barmfagre blondine, som havde sunget så såre sælsomt. Ben hilste hende med et strålende smil og lettede udsøgt høfligt på låget.

— Da’ — da’, sagde texanerne som med én mund.

— Så, I gloede på rouletten, så øjnene var ved at trille ud af jeres hoveder, sagde hun. Regnede med, I var interesseret.

— Mægtig interesseret, nikkede Bill. — Ham den unge rødhårede står min partner og jeg i gæld til. Og han ser ud til at være ved at rode sig ind i ballade.

— Det er der vist ingen tvivl om, sukkede blondinen trist. — Jeg hedder Sarah Stillbow — bliver sædvanligvis kaldt for Søde Sarah — hvorfor ved jeg ikke.

Bill skyndte sig at forsikre hende om, at det var kun så naturligt. For hun var en flot pakke lige fra de blonde krøller og ned til de små sko. Men samtidig så hun yderst trist og modfalden ud. Sød men sorrigfuld, sagde Bill til sig selv.

Ben var for en gangs skyld ikke særlig interesseret i den forhåndenværende pige. Han stak albuen ind i siden på Bill og pegede med tommelfingeren hen mod spillebordet.

Ser ikke så godt ud, gamle jas, brummede han. — Knægten ligefrem skråler på at blive plukket. Og de andre fyre er parat til at nuppe hele møllen. Kan du høre, han vræler, at han vil være den store gevinst. Store gevinst — sådan noget pjat!

Ak ja, er det ikke sørgeligt, jamrede Sarah. — Men der er ingen grund til, at I to bliver sure over det. Følg mit råd og la’ være med at blande jer i det.

— Det kan vi umuligt gøre, knurrede Bill. — Vi står i en større gæld til ham — han er vores kammerat. Så vi kan ikke kun stå og se til …

— Det ville være smartest af jer at gøre det, advarede Sarah. — Kik jer lidt omkring. Se roulettefyren og de to ved bordet ved siden af — det er Gus’s udsmidere. Og se også nærmere på bartenderen — ham den pilskaldede. Han er også muskelmand. Så det bliver fem mod to, hvis I har i sinde at blande jer i det.

— Fem! grinede Ben. Det er ikke noget, som er værd at regne.

— Prøv ikke at putte dig selv blår i øjnene, sukkede Sarah. — Gus er skrap som bare fanden — og hader texanere. Det er sikkert derfor han vil more sig med at fuppe jeres ven.

— Søde Sarah, brummede Ben. — Så er der ikke længere nogen tvivl.

— Mener du, at I stadig har i sinde at blande jer i det?

— Nemlig, nikkede Ben. — Det er — uh …

— En æressag, supplerede Bill.

— Akkurat, erklærede Ben med dybtfølt overbevisning.

— Det var netop lige, hvad jeg ville sige …

Partnerne undskyldte sig høfligt og begyndte at albue sig hen til rouletten. Søde Sarah stirrede et øjeblik tankefuld på dem, trak så på sine veldrejede skuldre og tøflede efter dem. Bill anbragte sig på den ene side af den henrykt hylende Johnny. Ben indtog en strategisk stilling på den rødhåredes anden flanke. Johnny blinkede til dem og grinede nok så fornøjet.

— Vidste, I ville komme, kammerater, mumlede han. — Og I kommer i rette tid — helt rette tid. Jeg er ved at fordoble min formue — og bagefter vil jeg gi’ en omgang til hele lokalet … ’kalet … ’kalet …

— Ta’ det roligt, knurrede Bill.

Han holdt skarpt udkik med de fire mænd som samtidig vogtede på ham — uden på nogen måde at skjule deres følelser. Gus Talbot var en virkelig flot fyr — selv den lokale skrædders kunst var ikke i stand til at skjule hans skuldres bredde. Og hans tre håndlangere var lavet efter samme snitmønster: Sortklædte, hårdøjede, hårdkogte. Og de fire var ved at formere sig til fem. Henne fra baren kom den pilskaldede giftblander trampende, mens han spillede med musklerne.

Johnny hævede med et rungende brøl sit seddelbundt. Bills hånd lagde sig som en skruestik om hans håndled.

— Lad være med at sprede dine monetos for alle vinde, rådede han. — Du har sikkert haft et forbandet mas med at tjene dem. Så lad være med at være så vild efter at smide dem ud.

— Hør du der, sagde Talbot stilfærdigt, men yderst bestemt. — Hvis den rødhårede er skør efter at bruge sine penge, skal du ikke blande dig i det.

Bill så på Ben. Ben så på Bill og bemærkede:

— Jeg tør vædde på, han er vant til, at få folk til at ryste i bukserne, når han udtrykker sig så venligt.

— Tjep, nikkede Bill og målte Talbot fra isse til fodsål med et uforskammet blik. — Han er uden tvivl vant til, at gøre folk grimt bange.

— Men han ser allerede temmelig skuffet ud over, at mig og dig ikke lader os skræmme, brummede Ben.

— Texanere, snerrede Talbot. — Det burde jeg have gættet straks!

Så åbnede den muskelsvulmende bartender gabet. Det lød, som kom hans stemme fra en mægtig øltønde.

— Skrid! rungede han. — Hvis boss’en siger, den rødhårede kan spille — så kommer han også til det!

Bill værdigede ham kun et ligegyldigt sideblik, sagde så til den unge cowboy:

— Johnny — stik dine gysser i lommen. Vi forlader denne bule.

— Ikke så hurtigt, hvislede Talbot og knyttede nærerne. — Spar Es er et offentligt tilgængeligt sted. Du har ingen ret til at fjerne mine gæster!

— Ha, grinede Johnny. — Lad os så få gang i spillet. Jeg sætter alle mine grunker ind.

— Næeh, du gør ikke nikke nej! erklærede Bill hvast.

Han begyndte at skubbe Johnny foran sig. I næste sekund glammede Talbot en ordre fra sig og lænede sig hen over bordet, langende et slag ud efter Bills ansigt. Bill gad ikke engang afparere det, skubede blot Johnny videre sikker på, Ben nok skulle tage sig af Talbot. Og han havde ganske ret. Bens hånd fløj frem og lagde sig om saloonejerens håndled med kvasende kraft. I næste øjeblik havde Ben trukket Talbot hen over bordet og smidt ham ned på gulvet.

Og så brød balladen løs for alvor. Bill gav Johnny et hårdt skub, som fik ham til at tumle baglæns, ramle ind i en stol og dratte om på gulvet, mens han tabte sine penge på bordet. Ben nedlagde den muskelsvuppende bartender med en lige højre til hagespidsen. Bill snurrede lynrapt rundt for at modtage de tre sortklædtes samlede angreb.

Bill og Ben var for alvor kommet til Hillsburg — og begivenhederne gik deres naturlige gang.

Kapitel 2

Den veldrejede blondine havde overlevet en ren kæmpeflok saloon-slagsmål. Hun havde lært selvforsvarets ædle kunst til bunds, forstod at gå i dækning lynhurtigt, at undgå at blive ramt af flyvende stole, flasker og andet inventar. Og hun havde først og fremmest lært at holde sig i udkanten af slagsmålet og ikke blive malet med i dets masende midte.

Hendes første handling efter fjendtlighedernes udbrud var at gribe godt fat i Johnny Kilroys krave og hale ham hen i et hjørne ved siden af kassen. Og det var ikke det rene legeværk. For saloonen var forvandlet til et kaos af hujende skrålende mænd. Indvånerne i Hillsburg var altid mere end rede til at være interesserede vidner til et godt slagsmål — og dette her lod til at blive endnu bedre end gennemsnittet. Men det lykkedes alligevel Sarah at få anbragt den halvt bevidstløse rødhårede gut så godt som muligt i hjørnet, hvorpå hun uanfægtet begav sig tilbage til rouletten.

Denne gang var vejen klar. De syv, der sloges, havde forlagt kamppladsen til gulvet foran baren. Johnny Kilroys seddelbundt lå, hvor det var faldet — på nr. »7«. Sarah anbragte sig bag hjulet, satte det i gang og fik ved hjælp af mekanismen under bordet den lille hvide kugle til at lægge sig nok så pænt til hvile på »7«.

— Syv vinder, drævede hun og samlede pengene op.

Ingen hverken så eller hørte det. Thi alle tilstedeværendes blikke var naglet til de kæmpende. Sarah rejste sig, vuggede hen til kassen og meddelte kassereren:

— Han vandt — fordoblede.

— Æh — uh — øh — det hele? gispede kassereren.

— Ak’rat. Han smed sine grunker på syv — og syv kom ud. Se efter, hvor mange her er, Charlie. Jeg vil tro, der er mindst 3500 gode gediegne dask. Det er ensbetydende med, at han har sat sin formue op til 7000. Gi’ mig pengene. Jeg skal nok sørge for, han får dem.

— Gus bliver gal som bare helvede! stønnede kassereren.

— Gus er født gal og sur. Gi’ mig dem så.

Kassereren adlød. Hun bandt en snor om den meget fede pengerulle, slentrede hen i hjørnet og stak den ind under Johnny. Kilroys skjorte. Derpå kravlede hun gabende op på en høj stol og gav sig til at kikke på kampen.

Den var sandelig også værd at se på — selvom resultatet var ganske uundgåeligt. De tre udsmidere og kortsjakaler havde fuldstændig tabt interessen for det hele. Den ene lå under et bord, knækket sammen som en klud. En anden var draperet over baren som et sælsomt tæppe. Den tredie var blevet kylet lige ind i ansigtet på tilskuerne. Fem mand var ved at rejse sig i øjeblikket, mens de fremsatte deres uforbeholdne meninger om det menneskelige kasteskyts forfædre.

Midt på gulvet stod Bill og Talbot tå mod tå og hamrede løs på hinanden. Søde Sarah konstaterede med ét blik, at dette her ikke var Gus Talbots store aften. Han sendte en haglbyge af knoglekvasende stød og hug fra sig — men så godt som ingen traf mål. Bill parerede, dykkede, dækkede samtidig med, at hans næver forvandlede saloonværtens udseende til noget alt andet end smukt. Begge Talbots øjne var ved at lukke sig som blå kornblomster ved solfaldstide. Blod sprøjtede ud af hans mund. Bills ansigt var blevet forsynet med en udsøgt samling sår og skrammer. Men han var stadig i besiddelse af sin fulde formidable slagkraft — og lod ikke til at være ved at trættes. Blondinen glippede med øjnene, da Bill med en velrettet uppercut sendte Talbot baglæns over mod baren. Bill fulgte høfligt efter for at få sat et par stød til ind, før saloonmanden lagde sig til hvile i savsmuldet.

Og Ben havde også travlt med at muntre sig. Den pilskaldede bartender havde mødt sin ligemand — og lidt mere end det! Men var for stædig til at ville indrømme det. Ben havde allerede med kyndig næve fået hans ører til at blomstre som blomkål — og havde også skænket ham en ny og betydelig fladere tud. Bartenderen langede en lige højre ud, som sejlede hen over Bens venstre skulder. Så udstødte han et jammerligt gisp, da Ben begravede en knaldhård, venstre i hans mellemgulv. Bartenderen knækkede forover som en slap foldekniv. Men Ben rettede ham op i hans fulde højde med et velanbragt uppercut.

— Gamle jas, kaldte han da giftblanderen tog gulvet. — Hvordan går det med dig?

— Så godt som færdig, gispede Bill.

Talbots knæ så ud som var de blevet bævrende gelé. Bill satte en lige højre ind på Talbots hagespids, så hans øjne blive glasagtige og vidste, at nu var morskaben forbi. Saloonmanden satte sig med et brag på enden, klaskede ryggen mod baren og tabte bevidstheden. Og netop i samme øjeblik blev lovens lange arm rakt ivrigt ud efter de to texanske helvedeshunde. Svingdørene røg op. Tre tykagtige stjernebærere trampede ind med skudklare seksløbere i næverne. Anføreren fik den hylende tilskuerskare til at holde kæft simpelthen ved at knalde et skud af mod loftet. En fulderik udbrød dybt skuffet:

— Så er sjovet forbi, drenge. Hewson er langt om længe ankommet.

Hillsburg by-marshal, Tom Hewson, var en hæderlig lovhåndhæver, tålmodig og temmelig venlig anlagt. Hans to vicemarshaller hjalp de nedlagte spillere på fode. To af dem indtog omgående igen en vandret stilling. Men det lykkedes den ene at holde sig nogenlunde lodret. Han rettede en anklagende pegefinger mod de sejrrige vejfarere og forsikrede Hewson om, at de var skyld i hele balladen. Bill og Ben nægtede — som vanligt — dybt fornærmet.

— Vi begynder aldrig på et slagsmål, meddelte Ben den dystert skulende lovhåndhæver. — Det er altid de andre, som starter.

— Altid, erklærede Bill bestemt.

— Synes jeg har hørt noget lignende før, sukkede Hewson.

Beskyldninger og benægtelser fløj frem, og tilbage i samfulde fem minutter. Da den tid var udrundet, blev Hewson enig med sig selv om, at de stedlige kamphaner havde retten på deres side — først og fremmest fordi han nærede stor mistro til de to hårdtslående fremmede.

— Men I skal nok blive retfærdigt behandlet imorgen tidlig, forsikrede han dem, kikkede så en kende nervøst på texanernes sværkalibrede Colts:

— Vil I følge godvilligt med — eller ska’ vi ha’ en ny ballade?

— Marshal, grinede Ben. — Mig og min lille kammesjuk her — slås altså aldrig med stjernebærere.

De blev afvæbnet og marcheret hen mod døren. Sarah trængte sig hen og greb fat i Bills arm.

— Du skulle have hørt efter min advarsel, sagde hun bebrejdende. — I sku’ ha’ holdt jer ude af dette her.

— Hvad med vores partner? spurgte Bill.

Sarah sukkede sorrigfuldt: — Jeg skal nok sørge for, han kommer til køjs inat.

— Vi vil ikke sætte pris på, at han mister sine penge, påpegede Bill.

— Det skal jeg nok love dig, han ikke gør, Texas.

— Mægtig pænt af dig, grinede Ben. — Vi har hele tiden været klar over, du er en rigtig dame.

— Drenge, knurrede Hewson. — Kom så videre. Jeres selskabelige høfligheder må vente til en anden gang.

— Ned ad gaden brummede en vicemarshal, da det sluttede selskab var kommer du af saloonen. — Rub jer, men prøv ikke på at stikke af. Vi har jer dækket. Helvedeshunde er ikke velkomne i Hillsburg. Vi har lov og orden her. Og vi …

— Hold så kæft, Jim, afbrød Hewson. — Du behøver ikke kæppe op med alt sådan noget til disse fyre. Jeg har en fornemmelse af, de har hørt hele smøren før.

Mens texanerne blev ført til kasjotten, gav Søde Sarah sig til at udføre sit løfte. En kande koldt vand over hovedet bragte Johnny Kilroy til live igen. Så førte blondinen ham ud af Spar Es og tværs over gaden. Efterhånden som han begyndte at blive klar i hovedet, forlangte han en nærmere forklaring. Hvad var der blevet af hans venner? Hvor var hans penge? Havde han vundet eller tabt ved rouletten?

— Du vandt, drævede Sarah. — Fordoblede din formue, Jeg har stukket den ind under din skjorte. Lad den hellere blive liggende der. I løbet af et par minutter går du omkuld igen. Forhold dig bare i ro og overlad det hele til mig.

Hun førte ham hen ad en sidegade. Hans hoved faldt ned på brystet. Han slæbte fødderne efter sig, da hun bragte ham ind i et billigt herberg. Indehaveren, en langhåret fyr med dobbelthage, rejste sig bag portierskranken og klistrede øjnene til pigen.

— Sarah Stillbow …! Sveden perlede på hans pande. — Endelig kommer du! I mange år har jeg bedt til, du ville komme på besøg og nu …

— Det kan vi altid snakke om bagefter — Pete, sagde Sarah med et forførende smil, som fik værten til at klamre sig til skrankens kant. — Foreløbig har jeg brug for din hjælp.

— Oh, sig blot til — Sarah. Jeg vil gøre alt for dig.

— Cowboyen her er lige på nippet til at skvatte sammen. Jeg vil gerne ha’ dig til at lægge ham i seng og låse døren. Han vågner sandsynligvis ikke før imorgen tidlig.

— S’gerne. S’gerne.

— Og vær ikke bange for han ikke kan betale. Han har 7000 drømme-dollars stuvet ind under skjorten.

— Hellige Matthias!

— Pas godt på ham. Lad ingen komme i nærheden af ham, før han vågner. Slip ham så løs.