Marshall Grover

Bill og Ben hævner hættemanden

Winther

Bill og Ben hævner hættemanden
er oversat fra engelsk af Peter Galten efter

The Domino Man

Copyright © 1985, 2016 Marshall Grover og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711644331

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Kapitel 1

Sammen med fængselslægen var Melvin Tatlock på vej hen mod den store fængselsport i Bozeman Statsfængsel i det nordlige Nevada. Han gik langsomt, hans skuldre var bøjede, hovedet hang, og han slæbte på benene.

– Et sørgeligt syn. Fængselsinspektør Owen Carey stod ved vinduet i sit kontor i administrationsbygningen og iagttog ham. – For tre år siden, da han kom hertil for at afsone en ti års straf for røveri af særlig farlig karakter, var han årvågen, rask i bevægelserne og så sund og rask en halunk, man kan tænke sig. Og se så på ham nu. For fanden, Veith, tæring er en forbandelse.

– Et sørgeligt tilfælde, nikkede den yngre mand. Den tykvommede Carey skulle fratræde sin stilling om en uge. Leo Veith skulle overtage hans plads og var her for at blive sat ind i arbejdet. – Interessant fyr, denne Tatlock?

– Det er en skam, at han ikke har kastet sig over en mere lovlig metier, sagde Carey. – Han er intelligent og har en ganske god uddannelse. I det første par måneder her i Bozeman fik han en del venner. Og det var ikke bare de andre fanger vel at mærke. Der var ikke så få vagter, som kunne lide Mel Tatlock. Han var meget underholdende. Han har et talent for at efterabe.

– Efterabe?

– Ja, parodiere stemmer, bevægelser og sådan. Jeg hørte ham for eksempel imitere mig. Jeg havde lige holdt en tale til et par urostiftere i blok seks. Da jeg var på vej væk, hørte jeg Tatlocks udgave af min tale. Det var ærlig talt så morsomt, at jeg slet ikke kunne blive vred.

– Jeg formoder ikke, den sølle djævel er oplagt til morsomheder nu, sagde Veith panderynkende.

– Tre måneder har han tilbage, tre måneder og et par uger højst, siger Bob Prior, mumlede Carey. – Jeg må sige, at jeg er helt enig med fængselsbestyrelsens afgørelse i dette tilfælde.

– Der har vel ikke været ret mange andre? frittede Veith.

– I sammenligning med så mange er dette en mild institution, forsikrede Carey ham. – Fangerne får den bedste kur og pleje her. Jeg tør påstå, at vores infirmeri er noget af det bedste her i staten. Guvernør McLean fik gennemført, at fanger, der lider af en uhelbredelig sygdom, skal løslades, og jeg må sige, at jeg er helt enig med ham, Veith, og jeg er sikker på, du også vil være det.

– Men der er undtagelser? spurgte Veith.

– Javist, nikkede Carey. – Livsfanger med morderiske tendenser, gamle mænd uden venner eller slægtninge, som kan tage sig af dem udenfor, voldtægtsforbrydere og lignende typer. Men en tyv – som Tatlock – er ikke til fare for sine medmennesker længere. Tro mig, jeg indvilligede uden tøven i, at han blev løsladt. Prior fortalte mig, at Tatlock har affundet sig med sin skæbne. Det må man beundre ham for.

Tatlock og doktor Robert Prior stoppede op et lille stykke fra porten for at veksle nogle ord. De talte dæmpet. Det var bestemt ikke et øjeblik, hvor Prior brød sig om, at nogen hørte, hvad han sagde…

– Proviantvognen venter uden for porten, mumlede han. – Kusken sætter dig af i Bozeman City. Du bliver der kun, til der går en sydgående diligence, ikke?

– Det kan du stole på, nikkede Tatlock. Han famlede efter et lommetørklæde og hostede ned i det. Så bemærkede han: – Temmelig overbevisende, hva’? Du må indrømme, at det virkelig var en fin forestilling. Hosten. Vægttabet, som jeg opnåede ved at sulte mig selv.

– Uden min hjælp ville du aldrig have klaret det, mindede Prior ham om. – Hør nu her, Tatlock, jeg siger det kun én gang til. Jeg sætter min stilling på spil for din skyld. Da jeg satte mit navn under den attest og anbefalede, at du blev løsladt, skrev jeg imod bedre vidende.

– Hold op med din jamren, hånede Tatlock. Han var gulbleg, men han ville snart få farve i kinderne igen, han ville også tage på i vægt og komme til at se lige så sund ud som den dag, han blev anholdt. Og så ville det heller ikke længere være nødvendigt for ham at gå med bøjede skuldre og se så nedslået ud. – Du var med på den, men ikke for mine blå øjnes skyld, Prior. Enhver mand har sin pris, og vi ved begge, at du ikke er nogen undtagelse. Du sprang til, da jeg kom med mit tilbud.

– Og nu må jeg stole på, at du holder dit ord, sagde Prior dæmpet. – Jeg skal bruge de ti tusind. Hvis jeg ikke betaler min spillegæld, kan jeg aldrig mere vende tilbage til Portland.

– Du skal nok få dem, lovede Tatlock.

– Det er heller ikke for meget, sagde Prior. – Hvis det, du har fortalt mig, er sandt, har du stukket hele firs tusinde til side.

– Et sted, hvor de aldrig vil blive fundet, forsikrede Tatlock selvsikkert, … af nogen anden.

– Du må hellere komme af sted, sagde Prior.

– Glem ikke det håndtryk med de to hundrede og halvtreds, mumlede Tatlock. – Jeg er god for det – og meget mere. Du har mit ord på, at jeg vil lægge det til din andel.

Lægen hævede stemmen, så vagterne ved porten kunne høre ham.

– Jeg er ked af at se dig forlade stedet her i den forfatning, Tatlock, og jeg vil altid beklage, at jeg ikke kunne gøre mere for dig.

De trykkede hinandens hænder. Så stak Tatlock sine i bukselommerne og nød følelsen af de sammenrullede pengesedler i sin højre lomme, to hundreddollarsedler og en halvtredsdollar. Han gik hen til porten, hvor vagterne sagde farvel med et trist blik på ham. De lukkede op og kiggede efter ham, da han gik ud til den ventende vogn. Han hostede igen, da han nåede den; kusken kravlede ned for at hjælpe ham op.

Da de havde kørt den korte strækning til byen, som fængslet havde fået navn efter, tilbød kusken hjælpsomt at sætte ham af, hvor han ønskede.

– Jeg vil gerne spare dig overflødige skridt, Tatlock. Hvad vil du helst? Et pensionat, hvor du kan få en blød seng, diligencestationen…?

– Diligencestationen, mumlede Tatlock. – Og du skal have tak for din venlighed.

– Det er da det mindste, man kan gøre, sukkede kusken. – Hør – æh – det gør mig ondt, at – du ved nok…

– Tak, sagde Tatlock. – Du skal ikke tage det så tungt. Jeg har affundet mig med tanken.

– Du er modigere, end jeg er, sagde kusken med endnu et suk.

Da Tatlock var blevet sat af ved diligencestationen, gik han ind for at høre, hvornår den næste sydgående afgik, og fik at vide, at der var afgang næste morgen.

– Præcis klokken otte, sagde billetkassereren. – Hvorhen?

– Scanlon distrikt, sagde Tatlock. – Men ikke helt ind til distriktsbyen. Jeg må telegrafere til nogle venner. Der er et vejkryds, hvor de vil vente på mig, hvis det er i orden, at jeg bliver sat af dér.

– Sig det til kusken, når du går om bord, foreslog billetkassereren.

Han gav tilbage på den halvtredsdollarseddel, som Tatlock rakte ham, og udstedte billetten. I strålende humør, som han skjulte bag en udtryksløs maske, gik Tatlock videre for at finde telegrafkontoret. Foreløbig gik alt godt, sagde han til sig selv. Han var på vej og havde penge på lommen, så han kunne telegrafere til sine forbindelser, tage et hotelværelse for natten, købe noget nyt tøj og – hvad der var det allermest tiltalende – tillade sig en solid frokost, en ordentlig middag og et godt morgenmåltid, før han steg op i diligencen.

Få minutter over tolv opsøgte redaktøren af Bozeman Posthornet ham i en restaurant inde i byen. Tatlock sad alene og var i gang med sin anden ret; han var begyndt med en portion suppe og huggede nu i sig af ragouten.

– Jeg spiser aldrig i den snask her, men en tugthuskandidat kan vel ikke tillade sig noget bedre, hva’, Tatlock? Pressemanden var fed, rødblisset i hovedet og skidtvigtig. – Jeg er Roscoe Ellis, Bozeman distrikt Posthornet. Nå… Han satte sig uopfordret og fandt notesbog og blyant frem. – Hvordan føles det at være ude? Tror du, at du kan holde den mad i dig, sådan som du har det?

– Jeg tvinger mig til at spise, Mister Ellis, mumlede Tatlock med en småforbryders tonefald og luskede grin. – Det sagde fængselslægen, jeg skulle. Maden kan ikke kurere mig, men måske kan jeg få lidt mere tid, hvis jeg spiser godt, sagde doktoren.

– Har din mave det godt nok? spurgte Ellis. – Jeg har ikke lyst til at være så tæt på, hvis du er tilbøjelig til at kaste op.

– Jeg tror nok, at jeg kan holde maden i mig, sagde Tatlock.

– Jeg kan måske ofre et par linjer på dig, bemærkede Ellis. … Det kommer an på, om jeg kan føje noget nyt til det, jeg allerede ved. Jeg kiggede i de gamle numre, før jeg gik på jagt efter dig.

– Jeg tror ikke… Tatlock tyggede og sank og fortsatte undskyldende: – … tror ikke, folk er meget interesserede i det længere.

– Tja, de stjålne bankpenge er aldrig blevet fundet, sagde Ellis.

– Tre år… Tatlock blinkede forvirret. – Jeg troede sandelig, de for længst havde fundet dem.

– Måske er det den livstruende sygdom, som også har angrebet din hukommelse, sagde Ellis på sin hårde facon. – Hør her, nu skal jeg gennemgå det hele igen. Stands mig, hvis du mener, der er noget, som er galt. Du slog dig sammen med en bandit, der hed Dowl, og fire andre. Du har ikke glemt den pengeforsendelse, som skulle gå fra Western og Pacific Banks hovedkontor til den ny filial i Domingo, vel?

– Nej, sagde Tatlock tamt. – Det var jo den, Jerry Dowl sagde, han var ude efter, ham og hans fire makkere.

– Dowl var den eneste, du kendte, sagde du, da du blev arresteret. Du havde aldrig set de andre uden masker, og Dowl nævnte ikke deres navne. Holder du fast ved det?

– Det var præcis, som det var, Mister Ellis.

– Efter at I havde røvet pengene, skiltes I. Dowl havde ikke taget med i sine planer, at der fulgte en eskorte efter vognen med pengene, og da forfølgelsen begyndte, havde han byttet med sig – i en vadsæk.

– Jep. Det husker jeg.

– Da han var bange for at blive pågrebet, besluttede han, at han ville gemme pengene og sagde, at han måske kunne nå ud til den gamle spøgelsesby.

– Spøgelsesby?

– Azarosa, for fanden, sagde Ellis med en irritabel grimasse.

– Nå ja, nikkede Tatlock.

– Det undrer mig, at han slap væk fra den dødsfælde i en sådan stand, at han kunne tage kampen op med den trop, sagde Ellis. – Undrer mig, at han ikke blev levende begravet. Skør idé – at gemme den sæk i en gammel mineskakt.

– Ja, det må vel være det, han har gjort, brummede Tatlock. – Sådan som jeg fortalte dem, der slog en klo i mig.

– Det var, hvad du sagde, nikkede Ellis. – Mændene, der forfulgte dig, fandt dig fem miles fra Azarosa, og din hest var halt og helt udmattet. De fortalte dig, at et andet eftersøgningshold var stødt på Dowl, da han kom ud af Azarosa og var på vej til Luna-åen. Det kom til kamp, og Dowl fik en kugle i hovedet. Kan du huske, hvad du sagde?

– Jeg var temmelig bange, indrømmede Tatlock. – Og jeg fortalte dem alt, hvad jeg vidste, ikke?

– Du spåede, at de firs tusinde ville være begravet for stedse, brummede Ellis.

– Fordi Jerry havde dem. Tatlock nikkede tungt og talte med mad i munden, hvad der fik redaktøren til at rynke på næsen af væmmelse. – Jep, det fortalte jeg dem. For pokker, Mister Ellis, hvis han ikke havde den vadsæk længere, så må han vel have skjult den i – hva’ var et du kaldte stedet…?

– Azarosa, sagde Ellis. – Ja, den er aldrig blevet fundet, og der har været to dødsfald i mellemtiden. To mænd, som ledte efter pengene, blev dræbt ved en sammenstyrtning i den gamle minelejr få måneder efter, at du blev dømt.

– Jeg sagde jo, de penge aldrig blev fundet, ikke? skræppede Tatlock. – Se, hvis det var mig, så ville jeg aldrig begynde og lede sådan et sted, ikke om der så var dobbelt så mange penge. En spøgelsesby er et farligt sted at rode rundt i.

– Jeg går ud fra, at det er, hvad en dødsdom bevirker for en ussel lille tyv som dig, hånede Ellis. – Du er ikke længere den vovehals, du var engang, hva’, Tatlock? Du vil gerne leve hver eneste uge, du har tilbage, ikke?

– Tja – øh – mon ikke også du ville det? spurgte Tatlock. – Hvis som altså du var i mine sko…?

– Såmænd. Ellis trak på skuldrene, stak sin notesbog i lommen og rejste sig.

– Vil du skrive om mig i din avis, Mister Ellis?

– Måske et par linjer, Tatlock. Tag det ikke for tungt. Ærlig talt er historien død og næppe værd at varme op igen. Du er simpelt hen ikke en nyhed længere. Velbekomme.

Hvis du bare vidste, din stakkæftede lort, tænkte Tatlock, efter at redaktøren havde forladt restauranten. Hvis du bare vidste…

Omtrent samtidig med, at den udspekulerede Melvin Tatlock var ved at være færdig med sin frokost i restauranten i Bozeman City, forlod passagererne på det østgående tog et frokostlokale i den søvnige lille by San Vincente mange miles længere mod sydvest. Personalet på de tog, der gjorde ophold her for at tage vand og brændsel ind, betragtede San Vicente som et hul i jorden, som sikkert ville være forsvundet for længst, hvis jernbanen ikke havde været. Og det havde de sikkert ret i. Der skete aldrig noget her. Det var også gået op for de to høje texanere, som tilfældigt var havnet der for fem dage siden.

Men Bill Valentine og Ben Emerson beklagede det skam ikke. San Vicentes isolerede beliggenhed og fredelige atmosfære, den regelmæssighed og ugidelighed, der prægede den fortrinsvis mexikanske befolkning, var altsammen gode grunde til, at de var blevet der i hele fem dage.

De var ved at sadle deres heste henne i Quinns Rejsestald, da en lille flok passagerer tømte deres kaffekopper for at komme tilbage til toget, der skulle afgå præcis ti minutter over ét. Og de prøvede at være tålmodige, selv om staldejerens femtenårige søn Todd var begyndt at irritere dem med sin overdrevne begejstring for dem.

– Jeg vidste ikke, hvem I var, før jeg stod og striglede jeres heste i går, fortalte drengen dem henrykt. – Jeg burde jo nok have gættet det med det samme, ikke? Bill Valentine rider på en fuks. Ben Emerson har en svaghed for vallakker. Og I er de højeste mænd, som nogen sinde har været på disse kanter. Ja, jeg var såmænd bare en lille purk, da jeg første gang hørte om de texanske helvedeshunde, og lige siden har jeg ønsket, at jeg kunne blive lissom jer!

– Det var da en forbandet dum idé, dreng, svarede den mørkhårede, muskuløse Bill Valentine skarpt. – Jeg ville ønske, at jeg kunne blive som dig, bare en ung fyr, som endnu ikke var færdig med skolen.

Han var hele seks fod og tre tommer høj på strømpesokker. Da han havde støvler på nu, virkede han endnu højere på den troskyldige Todd, der stirrede med store øjne på den kraftige vandringsmand med det arrede, men kønne ansigt og i det støvede cowboykluns med en Colt .45 med valnødskæfte siddende i hylstret, som var bundet fast til hans lår forneden.

Efter Todds mening var den endnu højere texaner mindst lige så imponerende. Woodville Eustace Emerson, kaldet Ben, var seks og en halv fod høj, en ranglet kæmpe med stridt lyst hår, barneblå øjne og stritøren. Hans påklædning var magen til hans partners med den ene forskel, at han havde hele to Colts, én ved hver af sine magre hofter. Og det af den gode grund, at han skød lige godt med begge hænder. I modsætning til sin ven gennem mange år var han næsten altid munter og i godt humør, men ikke lige i dette øjeblik. Tonen var bebrejdende, da han irettesatte knægten.

– Lissom os? sagde han. – Glem det, dreng. Vær dig selv og tak din skæbne for, hvad du har. Vores slags liv er ikke noget for dig.

– Ih, jeg vil skam ikke blive i den ravnekrog her, hævdede Todd. – Her er alt for stille, ser I. Det eneste liv, jeg nogen sinde har ønsket, er jeres slags. Jeg vil gerne ud på sporet og bare drive rundt lissom dig og Mister Valentine og kæmpe mod banditter og blive en rigtig helvedeshund. Jeg sparer op af det, far giver mig for at passe stalden, til jeg kan købe mig en rigtig seksløber, ikke sådan en lille bitte skyder. Jeg skal have mig en regederlig femogfyrrer nøjagtig magen til dem, I har. Og det er ikke det hele. Jeg vil øve mig, så jeg lærer at trække hurtigt og ramme præcis, så første gang, jeg kommer i en skudkamp, skal jeg nok vinde, det kan I bande på.

Det blik, de to texanere vekslede, var megetsigende. De havde ikke været ældre end denne eventyrlystne knægt, måske endda et par år yngre, da de først havde prøvet at forsvare sig selv. Det var i begyndelsen af borgerkrigen, at to texanske skoledrenge, som var høje af deres alder, havde meldt sig til sydstatskavaleriet og truffet hinanden på hvervekontoret. Da krigen var forbi, havde deres vandrelyst drevet dem til at forlade deres hjemstat Texas for at ride rundt på må og få i søgen efter et rart og mageligt liv, men i stedet for var de uafladeligt kommet i klammeri med de lovløses styrker i enhver form – kvægtyve, minesvindlere, landevejsrøvere, knivstikkere og revolversvingere. Og skæbnen og en hel del Texas held havde maget det så, at de altid havde overlevet – og sejret – mens deres modstandere var endt for retten – hvis de da ikke var døde under kampen.

Og denne unge fyr med de klare øjne ville altså gerne opleve det samme, som de havde gjort? Bills blod kom i kog. Han måtte kæmpe hårdt med sig selv for ikke at gribe fat i ham, lægge ham over sine knæ og give ham en god gammeldags endefuld.

– Så du synes, det er sjovt? knurrede han. – At springe rundt mellem hedt bly? At skulle måle sig med en eller anden skydetosset revolversvinger, som gerne vil lave huller i dig?

– Det er jo det, som du og Mister Emerson har gjort, mindede Todd ham fornøjet om.

– Netop, nikkede Bill. – Fra før din far og mor blev gift. Kig rigtig på os, knægt. Ser vi ud som et par glade idioter, som nyder den måde, vi lever på? Ler vi måske – eller praler af det?

– Dreng, du har ikke mere brug for en Colt femogfyrrer, end jeg har for en maveforgiftning, sagde Ben trist.

– Det er aldrig sjovt, forklarede Bill. – En revolverkamp er blodig og beskidt – en genvej til kvaler og ulykke. Hver gang en mand dør, eller bare han falder om med en kugle i et ben eller en arm, er det en sorg, dreng, og ikke bare for ham. Hver eneste mand har slægtninge eller venner, måske en kvinde et sted, en kone, en mor, en søster eller hvad ved jeg. Han føler smerten, men det gør de også.

– I en skudkamp er der ingen helte, sukkede Ben. – Der er bare vindere og tabere, og vi kan fortælle dig, at vinderne ikke føler større fryd, du kan bande på nej.

– Slå alle de dumme tanker af hovedet, opfordrede Bill indtrængende og tog tøjlerne til fuksen. Begge hestene var parat, sadeltaskerne var gjort fast, tæpperullerne ligeså, Winchesterne sad i sadelhylstrene. – Og vær du glad for, at du vokser op i sådan en fredelig lille by.

– I prøver bare at snakke mig fra det, jeg helst vil, mukkede Todd.

– Det har du sgu helt ret i, nikkede Ben. – Fordi det, du helst vil, er det rene sludder.

– Du har vel læst om skudkampe, ikke? frittede Bill.

– Vi får somme tider aviser, sagde Todd. – Og når jeg passer stalden for far, lytter jeg, når folk snakker.

– Har du nogen sinde set en kamp? ville Bill vide. Drengen rystede på hovedet. – Bueno. Vær du taknemmelig for det. Det er ikke noget kønt syn.

– Vi vil håbe, du aldrig kommer tæt på en revolverkamp, dreng, erklærede Ben.

– Hør godt efter, tilrådede Bill. – Hvis du nogen sinde skulle høre skyderi i San Vicente, så lad være med at blive nysgerrig. Hold dig i dækning og duk hovedet godt. En tilfældig kugle har lagt mange geskæftige folk i en for tidlig grav.

– Han ser morderlig kålhøgen ud, den lille gnom, bemærkede Ben, da de trak deres heste hen mod udgangen. – Tror du, han vil huske alt, hvad vi har sagt?

– Det bliver hans sag. Bill trak på skuldrene og så skarpt på drengen. – Hvis han bare er en dum unge, vil han ikke gøre, som vi siger. Hvis han er lige så klog, som han ser ud til, vil han huske det.

Da de to høje mænd kom ud af stalden, var den lille flok rejsende på vej hen til det ventende tog, som kun bestod af en enkelt personvogn, konduktørens tjenestevogn og en godsvogn. Det prustende lokomotiv og konduktørens utålmodige kiggen på sit ur fik nogle af passagererne til at sætte farten op. Det gjaldt dog ikke de to mænd, der udgjorde bagtroppen, og hvoraf den ene havde et skilt, der viste, at han var forbundsmarshal. Han var lidt over seks fod høj, en køn, tætbygget mand i en enkel og praktisk påklædning. Han havde et håndjern om sin venstre hånd. Den anden halvdel sad om håndledet på manden, som gik til venstre for ham.

– Bare gå roligt og stille, Jebediah, drævede han. – Toget skal først gå ti minutter over. Alle jernbanekonduktører er født utålmodige.

– Hvis der er noget, jeg hader mere end stinkende rotter, så er det en glad lovstarut, hvæsede hans fange.

– Hvorfor skulle jeg ikke være glad? grinede viceforbundsmarshal Vernon Addison. – Jeg er ikke på vej til en retssal i Scanlon og en benbrækkende rejse til et tugtrasp- og forbedringshus i en fangevogn.

Unge Todd Quinn havde set sådanne scener ved utallige lejligheder, passagerer, der var på vej fra deres frokost til et ventende tog. Alt virkede helt normalt, der var ikke noget, der tydede på optræk til uro, da drengen stod i gadedøren og kiggede efter texanerne, som i ro og mag trak deres heste ud. Men så dukkede tre maskerede ryttere frem med forbløffende fart; de kom galoperende frem fra en gyde på den modsatte side af gaden og brølede en ordre, mens de drejede deres dyr hen mod Addison og hans fange. Addisons hånd røg ned til hans revolverhylster, men han blev skudt ned, før han kunne nå at trække, og hans fange blev trukket med ned.

– Tag hans skyder og nøglen, Jeb! kommanderede en af rytterne, mens passagerne flygtede for at komme i dækning. – Kom så – skynd dig!

Todd så begejstret, hvordan texanerne reagerede. De havde trukket af læderet og trådte ud på gaden, mens. Bill smældede en ordre hen over skulderen.

– Tag vores heste ind igen.

Todd skælvede, da han smuttede ud og greb tøjlerne. Fuksen og vallakken blev trukket ind i stalden igen, hvorpå de høje mænd brølede til de maskerede ryttere, der atter hævede deres revolvere. Selv om Addison var såret, sloges han tappert med sin fange. Nu vendte rytterne sig om i sadlerne og begyndte at skyde løs på de nye udfordrere. Texanerne blev stående og besvarede roligt ilden. Bill affyrede kun ét skud. Så bragede begge Bens Colts, og kampen var forbi. Rytterne faldt af hestene, to af dem blev liggende i krampagtige dødsstillinger, mens den tredje lå og vred sig et øjeblik, før han udåndede.

En af de kvindelige passagerer besvimede, skræmt over blodbadet. Den anden, der var lyshåret og smuk og var lavet af et mere solidt materiale, tog et skridt hen mod lovmanden, der lå på jorden og stadig sloges med sin sprællende fange, men blev bremset af Bill, som kom farende.

– Tilbage, dame!

Lige til Bill nåede frem, var Addisons fange som en gal, besat af mordlyst, og han gjorde sit bedste for at trække lovmandens revolver op af læderet. Bills indgriben chokerede den smukke blondine. Hun stivnede og så til med store øjne, da han bøjede sig ned over fangen, trykkede mundingen på sin Colt ind mod hans svedige pande, viste tænder og knurrede:

– Du kan tro nej!

San Vicentes bymarshal, en dvask og uduelig lovmand, var den næste, der nåede frem, mens togets konduktør, kom lige efter og klagede over, at jernbanens køreplan blev forstyrret.

– Vi skal køre om tre minutter, ellers kan vi ikke være i Scanlon rettidigt! bekendtgjorde han højlydt.

– Er din køreplan vigtigere end en lovmands liv? sagde den lyshårede kvinde irettesættende. Addison var ved bevidsthed trods sine smerter, og nu så han til sin forbløffelse, at kvinden havde en lille sort taske i hånden af en type, han kendte så godt. – Jeg forlanger, at du udsætter afgangen og giver mig tid til at behandle denne mands sår.

– Det kan du ikke mene! grinede Addison.

– Nu har jeg hørt det med… begyndte konduktøren.

– Stop en halv, brummede Bill og kiggede undersøgende på kvinden. – Det er ikke for sjov? Er du virkelig en doc?

– Læge og kirurg, erklærede hun. – Doktor Favelle, til tjeneste – fuldt uddannet og med et års praktisk erfaring som kirurg på San Francisco General Hospital.

– Hør her, jeg kan ikke holde det tog tilbage her, protesterede konduktøren. – Vi har en køreplan.

Det kunne være blevet en langvarig diskussion, hvor bymarshallen prøvede at få et ord indført, konduktøren gjorde vrøvl på grund af sin køreplan, og den bedårende doktor Favelle forarget skældte ud på ham, mens texanerne ikke kunne komme til orde. Det var den sårede og blødende Addison, som helt igennem var en praktisk mand, der gjorde ende på den. Han begyndte med at overrumple Bill og Ben ved at sige kort og godt:

– Valentine og Emerson, I skulle alligevel ikke noget specielt sted hen, vel? Scanlon kan være lige så godt som noget andet, ikke sandt? Og der er plads til et par rideheste til i godsvognen. Behøver jeg skære det ud i pap? Jeg skal aflevere min fange til loven i Scanlon, og nu hvor jeg er hæmmet af det sår i benet, har jeg brug for jefes hjælp. Vi stiger på toget nu med det samme, og undervejs til Scanlon kan denne pragtfulde læge lappe mig sammen. Først henter I jeres heste… Han rakte nøglen til håndjernene frem, – får helten her bragt op i toget og gjort ham fast. Det bliver dit job, bønnestage.

– Har du noget imod det, ma’am? spurgte Bill. Før hun kunne svare, slog han ud med hånden i retning af toget. – Bueno. Så stig op i godsvognen. Han råbte hen til stalden. – Todd! Kom herhen med vores heste – og skynd dig!

– Her står jeg med tre døde mænd, mumlede den lokale lovmand.

– Så begrav dem, brummede Bill ufølsomt.

– Jeb Ringos makkere, mente Addison. – Det er sandsynligvis de samme, som var med, da han prøvede at tømme en bank i Scanlon. All right, folkens, vi må hellere komme i gang.

Ben overtog fangen. Efter at han havde låst håndjernet på Addisons venstre håndled op, greb han Ringo i skjortekraven og buksebagen, marcherede ham hen til godsvognen, løftede ham op og smed ham ind. Da han kravlede ind efter ham, var konduktøren ved at sænke siderampen, og en bleg Todd Quinn kom trækkende med texanernes heste. Rebecca Favelle så utålmodigt til, mens den lange texaner gjorde den bandende fange fast. Der var fire kroge til at binde heste fast til. Addisons rødskimmel stod ved den ene. I en fart smækkede Ben Ringos håndjern fast til den anden.

– Og ikke mere banden, knurrede han, – hvis du da ikke vil rejse kneblet herfra til næste stop.

Dernæst kom Bill og forbundslovmanden. Bill traskede op ad rampen med Addison hængende over sin ene skulder.

– Vær rar at lægge ham forsigtigt ned, kommanderede den lyshårede læge.

– Hej, gamle dreng, brummede Ben. – Vidste du ikke, at du er såret?

– Hva’? spurgte Bill.

– Nu stille og roligt… stønnede Addison.

Med sin partners hjælp fik Bill anbragt ham på hans tæpper. Så gav han sig tid til at løfte sin venstre arm og kigge på den blodige plet på sin venstre side helt oppe.

– Det er nok bare en rift, sagde han ligegyldigt. – Det gør ikke ondt.

– Slet ikke? spurgte Rebecca vantro.

– Nå ja, det svier lidt, indrømmede han. – Jeg kan hælde noget whiskey på om lidt. Nu må vi først have vores heste op.

– Sæt dig, lille gnom, foreslog Ben. – Overlad det til mig.

– Gu vil jeg ej, knurrede Bill. – Vi skal have kramperne om bord – så sætter jeg mig.

En klogere og knap så kæphøj Todd Quinn bragte dyrene hen til rampen. Da han overlod tøjlerne til de høje mænd, skævede han til den røde plet på Bills tøj og på deres Colts, der nu atter sad i deres hylstre.

– Jeg vidste ikke – jeg mener – jeg tror ikke helt, jeg forstod det, stammede han. – De er døde – og Mister Valentine er såret.

– Synes du stadig, det er sjovt, dreng? frittede Ben.

– Synes du, det så ud til at være sjovt? spurgte Bill. – Noget, du nød?

– Jeg tog fejl, sukkede Todd. – Morderlig fejl, ikke?

– Nu er du ved at lære, nikkede Bill.

Rampen blev hejset op og gjort fast, og et øjeblik efter dampede det østgående ud fra San Vicente station. Rebecca havde allerede skåret den blodige del af sin patients benklæder og underbukser væk mellem venstre knæ og et sted midt på låret, hun var gået i gang med arbejdet med opsmøgede ærmer og begyndte med at komme et antiseptisk middel på et kompres. Da de to texanere havde sikret sig, at Jeb Ringo ikke kunne komme løs, satte de sig på hug ved siden af hende og tilbød deres hjælp.

– Hvis en af jer vil tage den brune flaske fra min taske, anmodede hun. – Den, der står æter på.

– Ikke tale om, drævede Addison.

– Det er ikke det rette øjeblik at vise sit mandfolkemod, min herre, skændte hun.

– Du skal ikke kalde mig »min herre«, smukke pige, smilede han. – Jeg hedder Vern Addison, viceforbundsmarshal fra Sacramento. Vern mellem venner, og det er du helt bestemt. Glem æteren. Jeg bryder mig ikke om at begynde at kaste op, når jeg ankommer til Scanlon. Og smerten skal du ikke tænke på. Den glemmer jeg, når jeg ser på dit ansigt.

Han var noget kæphøj, syntes de to nomader nok, og han irriterede givetvis lægen, men de følte sig alligevel tiltrukket af ham. Det kunne ske en sjælden gang, at de mødte en lovmand, de kunne respektere. De ville stadig komme op at skændes med sheriffer og bymarshaller af den sure og krigeriske type, knotne æsler, som var misundelige over deres ry, men de var modtagelige, når de traf en mand, som virkede fornuftig. At Addison stirrede på doktor Favelle, var såre forståeligt. Bill var allerede ved at komme sig over synet af hende, og med tiden ville Ben nok høre op med at glo måbende. Men det var helt sikkert, at hun var et sjældent syn.

Hun var ualmindelig smuk, hendes hår var mørkgyldent som moden majs, hendes teint fejlfri, øjnene nøddebrune og udtryksfulde. Kjolen var nydelig og smagfuld, men understregede samtidig hendes elegante figur. Jo, Rebecca Favelle var bestemt en kvinde, som ville blive beundret og efterstræbt, hvor hun end kom hen i verden. Og så var det noget nyt. En kvindelig læge!

– Er der mange som dig? Addison smilede stadig, men sammenbidt; hun var ved at vaske det dybe sår ud så blidt, hun kunne. – Hør her, udover at jeg har forelsket mig i dig, er jeg også blevet overbevist om, at kvindelige læger er de bedste.

– Ti stille, beordrede hun.

– Nej, jeg er nødt til at snakke, hævdede han. – Så længe jeg taler, stønner eller skriger jeg ikke og gør mig heller ikke til grin ved at dåne. Ved du hvad, smukke dame. Vi skal være indespærret her sammen hele vejen til Scanlon, så vi kan lige så godt lære hinanden at kende med det samme, ikke?

Han præsenterede Bill og Ben og gjorde dem helt forlegne ved at give lægen en lang historie om et par omvandrende myter. Det hele blev gjort med godt humør og en understregning af deres ridderlighed mod det smukke køn og deres ubøjelige fjendtlighed over for alle desperados, men de omvandrende myter ønskede, at han ville have lagt lidt mere. bånd på sine talegaver.

– Sikken et sludrechatol, hva’, lille gnom? knirkede Ben.– Tror du ikke hellere, vi skulle være blevet i San Vicente?

– Det kunne vi ikke, brummede Bill. – Marshallen er for hårdt såret til at tage sig af sin fange hele vejen til Scanlon, og vi har endnu aldrig nægtet en lovmand hjælp, når han var ramt af et skud. Han rullede en cigaret og tændte den, og til Rebeccas misbilligelse stak han den i munden på Addison. – Udlevering til en anden stat, ikke sandt?

– Det stemmer, nikkede Addison. – Ringo var alene, da jeg fangede ham i Mesa Rojo. Vi havde hans signalement på min chefs kontor i Sacramento. Så telegraferede vi til sheriffen i Scanlon – B.L. Moylan hedder han – som ville have Ringo sendt tilbage dertil, da det var den sidste by, hvor han havde forbrudt sig. Der blev udstedt en udleveringsordre, og nu skal han for retten i Scanlon for røveriforsøg på en bank dér, og fordi han sårede to ubevæbnede borgere, som blev fanget i en krydsild, da Moylan og hans vicesheriffer greb ind. Jeg formoder, at Moylan vil glæde sig over at høre, at de andre skyldige nu hviler på deres gerninger.

– Du skal ikke være bekymret, sagde Bill trøstende til sin partner. – Hvordan skulle vi få vrøvl, når vi har gjort loven i Scanlon en tjeneste? Jeg tør vædde på, vi får et rart og fredeligt ophold i Scanlon.

Han talte med overbevisning, og Ben fattede mod. Og det østgående kørte videre mod næste station – og en ny krise.

Kapitel 2

Forbundslovmanden holdt sig stædigt ved bevidsthed, efter at hans sår var blevet renset og forbundet. Men han adlød dog i en vis udstrækning lægens ordre og lå stille, mens Rebecca atter greb sin saks og vendte sig om mod sin næste patient.

– Ikke tale om, ma’am, sagde Bill bestemt, mens han tog sin vest af og begyndte at knappe sin skjorte op. – Du kan godt lægge den saks til side.

– Ja, hvis du ikke har noget imod at klæde dig af til bæltestedet, nikkede hun.

– Det er bedre end at lade dig ødelægge mine. klude, sådan som du gjorde med Verns bukser, forklarede han. – Skjorten her behøver bare blive vasket, og skudhullet kan syes sammen med et par sting.

Hendes øjenbryn for helt op i panden, og Addison klukkede, da Bill smed skjorten og undertrøjen.

– Du forbarmende! henåndede hun.

– Jeg sagde jo, de har haft travlt i en hel del år, mindede Addison hende om. – Tror du, et par banditædere kan overleve så længe uden at blive ramt af en kugle nu og da?

– Så mange ar, sagde hun undrende.

Men hun tog sig hurtigt sammen og begyndte at vaske såret ud, lægge kompres på og et hæfteplaster til at holde det fast. Selv om det var et overfladisk sår, sagde hun advarende til Bill, måtte han afholde sig fra voldsomme anstrengelser, når de kom til Scanlon, så flængen kunne få tid til at vokse sammen. Addisons sår var langt værre, og hun måtte kigge til det igen. Havde han sikret sig indkvartering i Scanlon? Addison svarede:

– Det hotel, der ligger nærmest ved stationen, dér kan du finde mig. Skal jeg blive i sengen?

– Du skal holde dig i ro de næste fem dage, hvile dig og sørge for nærende kost, meddelte hun ham. – Og du får ikke lov at rejse tilbage til Sacramento de første fjorten dage.

– Fjorten dages hvile i Scanlon lyder godt, sagde han henrykt. – Men du må skrive det ned, smukke dame, så marshal Giddons ved, at jeg er en såret kriger. Jeg får sherif Moylan til at telegrafere til ham, men jeg sender også et brev. Han holder strengt på formalia, min chef, han skal altid have en rapport.

Mens Bill trak tøjet på igen, tog Ben sadlerne af deres heste og overså fangens ondskabsfulde blikke. På sin partners anmodning fandt den lange texaner en flaske frem.

– Det er dig, der er doc, sagde Bill til Rebecca. – Jeg er bare amatør, men jeg har lappet mange sår sammen i tidens løb, og én ting har jeg lært. En tår whiskey letter smerterne. Har du nogen indvendinger?

– Er det ordentlig whiskey? spurgte hun og betragtede kritisk flasken. – Eller er det noget sprøjt?

– En hæderlig rye, ma’am, svarede Ben. – Vi købte den i San Vicente.

– Kom så, skattepige, lokkede Addison. – Ordinér det.

– Whiskey kan ikke skade marshallen, mumlede hun.

– Jeg formoder – øh – at du er afholdskvinde? fritttede Bill.

– Nej, sagde hun. – Ved visse lejligheder, og bestemt ved en lejlighed som nu, finder jeg en beskeden forfriskning god for nerverne. Jo, jeg tror gerne, jeg vil være med, tak.

Texanerne grinede henrykt til hinanden. Ben fandt to blikkrus frem og to andre fra Addisons bagage og skænkede glad op. Isen var efterhånden ved at blive brudt. Den smukke læge fra San Francisco blev overtalt til at kalde mændene ved fornavn, og efter at hun havde smagt på whiskeyen, fortalte hun dem, hvad hun selv hed til fornavn.

– Det bliver vel forkortet til Becky, gættede Bill.

– Det navn passer til hende, fastslog Addison. – Becky Favelle. Jo, det er knap så formelt som doktor Favelle. Men Becky Addison, det lyder endnu bedre. Du har ikke noget imod at skifte navn, vel, lille skat, når jeg har friet, og vi er gift?

– Vernon Addison, du er en skammelig flirt, og du skal ikke komme her og fordreje hovedet på mig, erklærede hun.

– Der er ikke noget skammeligt i det, og det er heller ikke flirt, sagde han med et bredt grin. – Det er den store kærlighed – for første gang i mit liv.

– Jeg foretrækker Bills diskrete vurdererende blikke for din måde at sluge mig med øjnene på, Vernon, sagde hun og mødte texanernes blikke. – I kan vist ikke rigtig finde ud af mig, vel? Er det første gang, I oplever en kvindelig læge?

– Nixen, gryntede Bill.

– Virkelig? frittede hun.

– Han lyver ikke, Becky, forsikrede Ben. – Vi har engang mødt en anden af slagsen, og så vidt jeg husker, var hun morderlig dygtig.

– Vi har også mødt en damesagfører, sagde Bill. – Og et par skriblere af den slags, der arbejder for aviser.

– Kvindelige journalister, mener du? spurgte hun.

– Ja – og alle mulige andre, nikkede han. – Hvis man rejser rundt længe nok og langt nok, møder man alle slags.

– Men I har naturligvis stadig alle de mandlige fordomme, formodede hun.

– Hvaffor noget? sagde han panderynkende.

– Becky spørger, om I har noget imod kvinder som læger og sagførere og sådan noget, forklarede Addison.

– Ih, nej da, erklærede Ben.

– Hvis en kvinde er god til det, hun laver, så meget desto bedre, sagde Bill.

– Hør, jeg ville hellere, at vi glemte os selv og snakkede om en, jeg er helt vild med, sagde Addison. – Nemlig Becky, den kvinde jeg elsker.

– Du er uforbederlig, protesterede hun.

– Og nysgerrig, nikkede han. – Kom nu, smukke, lad os høre lidt om dig. Hvor skal du hen, og tror du virkelig, at du kan blive ved med at være læge og undgå at blive gift? Se, du møder ingen modstand her. Vi beundrer dig for det, du er, men vi er trods alt undtagelser – et par evigt omvandrende helvedeshunde og en lovmand – tre alen ud af ét stykke…

– Du og os – er vi af samme slags? ville Ben vide.

– I én henseende i al fald, hævdede Addison. – Jeg har ikke større respekt for skik og brug, end du og din ven har. Becky, lille ven, det, jeg prøver på at sige, er, at du ikke kan undgå at støde på hårdhudede konservative og stivstikkere – i hundredvis – som aldrig vil acceptere en kvindelig læge. Er du parat til at tage det?

– For at besvare dine spørgsmål i rækkefølge, sagde Rebecca roligt, – så er mit bestemmelsessted Scanlon, ægteskab hører ikke hjemme, blandt mine foreløbige planer, og jeg venter at møde en del tåbelig, kortsynet modstand, men det skræmmer mig ikke. Jeg føler mit arbejde som en alvorlig opgave, og jeg viger aldrig tilbage fra en forpligtelse.

– Gør det lidt klarere, bad han.

Hun gjorde det meget klart og udtrykte sig i enkle ord, så de to texanere, der ikke havde fået en uddannelse som vicemarshallen, også kunne forstå det. Hendes elskede onkel, Walter Green, var Scanlon-distrikts eneste læge og havde haft sin praksis dér i tyve år. Han var ikke ung længere, og da han var plaget af ledegigt trængte han hårdt til hendes hjælp.

– Det er ganske enkelt sådan, fortalte hun, – at han efterhånden ikke længere, kan sidde på en hest, og selv en tur i vogn volder ham smerter. Så når jeg flytter ind i hans hjem og hænger mit skilt op under hans, vil jeg tage mig af alle sygebesøg og derved lette ham byrden. Selvfølgelig vil onkel Walt stadig praktisere, men han vil kun tage de patienter, som selv kan komme hen til hans konsultation.

– Du er vokset op i San Francisco, og nu tænker du på at slå dig ned i en kvægby i Nevada? sagde Addison panderynkende.

– Opvokset i San Francisco, nikkede hun. – Og forældreløs, siden jeg var fjorten. Mine forældre efterlod mig lidt penge, men ikke nok til at fuldføre min uddannelse og slet ikke til at studere medicin. Doktor Walter Green stod sin søster – min mor – meget nær. Og hvem tror du, der har støttet mig siden mine forældres død i hele min studietid, lige til jeg som færdiguddannet læge fik en stilling på San Francisco General Hospital?

– Gode gamle onkel Walt, nikkede han eftertænksomt. – Ikke så sært, at du er glad for ham.

– Jeg beklager bare, at jeg ikke kan gøre mere for ham, sagde hun vemodigt.

– Sådan som at behandle hans sygdom, gættede Bill.

– Ledegigt er en invaliderende sygdom, sukkede hun. – Lægevidenskaben har ikke fundet en virkelig behandling for den og slet ikke nogen kur, som kan helbrede den. Men så meget kan jeg gøre. Han behøver aldrig mere stå ud af sin seng midt om natten for at sadle sin hest og ride mange miles for at behandle en tilskadekommen.

– Jeg tror, du er stærk nok til at klare den slags, indrømmede Addison.

– Fysisk og psykisk, nikkede hun.

– Stærk nok til at overvinde alle de store hindringer, håber jeg. Nu var Addison helt alvorlig. – Vænne dig til et fremmed miljø, overvinde alle tåbelige fordomme, en fantasiløs pionerbefolknings fjendtlighed. Sødeste Becky, hvis du var en kantet, grim, skarptunget hejre, ville du have svært nok ved at få dem til at acceptere dig. At du er så vidunderlig smuk, vil gøre det sværere.

– Måske bliver det ikke så galt endda, i hvert fald ikke i Scanlon distrikt, mente Bill.

– Ikke det? frittede Addison.

– Ja, jeg mener, folk vil være forberedt, forklarede Bill. – Det kan ikke være noget chok, når Becky kommer. De venter hende.

– Tja… sagde Addison tøvende.

– Jo, vist så. Ben nikkede fornøjet. – Du kan bande på, at gamle Doc Green har pralet af hende i månedsvis.

Rebecca satte sit tomme krus fra sig og trak usikkert på skuldrene. Addison og texanerne så på hende. For en gangs skyld virkede hun ligefrem ængstelig.

– Er der noget galt? spurgte Bill.

– Måske har onkel Walt forberedt folk, sagde hun tøvende.

– Du får det til at lyde som et stort måske, bemærkede Addison.

– Vi har skrevet sammen regelmæssigt, fortalte hun. – I mine sidste breve har jeg spurgt, hvordan hans patienter har reageret på tanken om, at han ville få en kvindelig kompagnon.

– Nå? frittede Bill. – Fik du så svar på det?

– Han svarede på mine breve, men ikke på mit direkte spørgsmål, indrømmede hun. – Onkel Walt er tilbøjelig til at vige uden om alle vanskeligheder, og jeg har en ubehagelig fornemmelse af, at han har sagt meget lidt om overhovedet noget om mig.

– Det er nok en forglemmelse, sagde Addison.

– Du kender ikke onkel Walt, sukkede hun. – Han er en elskelig gammel mand, men somme tider lidt irriterende, fordi han simpelt hen aldrig vil diskutere – ikke nogen som helst ting. Han er kun samvittighedsfuld, når det gælder hans patienter. I alle andre anliggender… Hun trak hjælpeløst på skuldrene. – Ja, jeg kan citere et af hans yndlingsudtryk. »Den fornuftigste måde at klare stridsspørgsmål på er ved at ignorere dem.« Det er onkel Walt i en nøddeskal. Lige til hans sygdom begyndte at hæmme hans bevægelsesfrihed, tror jeg gerne, han ville løbe ti miles på bare fødder for at undgå et skænderi.

– Jeg kan allerede lide ham, klukkede Addison. – Lige en af min slags.

– Det tvivler jeg ikke om, sagde Rebecca.

– Bare rolig, trøstede Ben. – Du skal nok klare dig fint i Scanlon.

– Det skal nok gå med tiden, mente hun. – Jeg holder så forfærdelig meget af den kære gamle mand, men jeg bilder mig ikke ind, at det bliver let af leve sammen med ham. Hans kone, min afdøde tante Caroline, var ked af, at de ikke fik børn, men det var kun i de første år af deres ægteskab. Senere sagde hun ofte, at det var godt nok, for hun havde besvær nok med at opdrage sin mand.

– Ikke desto mindre var de meget glade for hinanden, gættede Addison. – Det bliver det samme med os, kæreste. Mister og Mrs. Vern. Addison, et lykkeligt ægtepar – trods nogle mindre forskelle i temperament.

– Du er uforbederlig, sagde hun beklagende. – Og næsvis. Og ihærdig.

– Du må bære over med mig, sagde Addison. – Det er første gang, jeg har forelsket mig i en kvinde, der er så smuk.

– Han er umulig, beklagede hun sig til texanerne.

– Og han er ved at blive svagere, trøstede Bill hende. – Han blødte en del, før du lappede ham sammen. Om et par minutter tier han stille.

– Det skal du ikke regne med, Bill, mumlede Addison. – Jeg vil holde mig lysvågen herfra og til Scanlon – og lade mine øjne indsuge synet af denne sjældne og forunderlige skønhed.

Men det var pral. Som Bill havde forudsagt, lagde. han hovedet ned på tæppet og lukkede øjnene nøjagtig to minutter efter, og det varede ikke længe, før hans eneste bidrag til samtalen bestod i en sagte snorken.

– Hva siger du, Doc Becky? spurgte Ben dæmpet. – Kommer han sig?

– Han skal nok blive så god som ny, sagde Rebecca. – Men jeg må holde øje med ham. Såret er dybt, og når jeg lægger en ny forbinding på i morgen, ser jeg efter, om der er tegn på infektion.

– En god læge tager aldrig chancer, vel? frittede Bill.

– Onkel Walt er en god læge, en af de bedste, sagde hun eftertænksomt. – Han tager ingen chancer med sine patienter. Men som menneske er han tilbøjelig til at vige tilbage fra alt, hvad der kan give anledning til strid. Og nu gad jeg vide, om han har samlet mod til at fortælle, at han venter en kvindelig kollega – eller om min ankomst vil vække opstandelse i min ny hjemby?

Doktor Walter Green havde som altid foretrukket at tie. Først ti minutter før det østgående skulle ankomme – altså ti minutter i fem samme eftermiddag – tog den gamle læge sin elskede pibe ud af munden med de stadig stærke, hvide tænder og lod forsigtigt bomben falde. Han var kommet kørende hen til stationen i sin lille vogn, og dér traf han en del venner og bekendte. Vicesherif Joe Wynne, en ganske pæn ung lovmand, var kommet for at modtage forbundslovmanden fra Californien og overtage fangen. Scanlons mindste mand var der også. Den trediveårige Noah Heeble, redaktør af »Tidende« var en splejs af en mand på kun fem fod og af spinkel bygning; han lagde ofte vejen forbi stationen ved togenes ankomsttid i det spinkle håb, at der skulle komme nogen, som var værd at nævne i avisen.

Libby Durkin, stationsmesterens trinde kone, var også kommet under påskud af, at hun skulle lave kaffe til sin mand, men det var der ingen, der troede på. Nysgerrighed var Libbys mest fremtrædende karaktertræk; Scanlons ledende sladderhank var kommet for at tage Doc Greens niece i øjesyn, så hun kunne aflægge beretning til Damernes Kirke Komité, som Homer Durkin plejede at kalde Plaprebrigaden.

Lægen blev hilst venligt, da han var steget ned fra sin vogn med noget besvær og humpede hen til perronen, hvor de andre stod og ventede på toget. Herfra kunne man se hele vejen hen ad Scanlons hovedfærdselsåre, Main Street i en velordnet og stadig voksende Nevada kvægby, hvor Doc Green holdt af at bo.

– Nu kan det ikke vare længe, hva’, Doc? bemærkede vicesheriffen.

– Omkring ni minutter, brummede Green uden at tage piben ud af munden. Han trak sit ur frem. – Ikke sandt, Homer?

– Det stemmer, Doc, nikkede Durkin. – Du er vel kommet for at tage imod din kønne niece, ikke sandt?

– Skal hun blive i længere tid? spurgte Heeble.

– Tja – øh… begyndte Green og lænede sig til sin stok.

– Hun vil måske kigge sig om efter en pæn fyr her i Scanlon – slå sig ned her? frittede Libby. – Sidst du talte om hende – og det er længe siden – sagde du, at hun studerede medicin. Nå jeg er sikker på, hun har opgivet den slags tåbelige ideer. Kommer hun for at tage sig af dig en tid?

– Jeg har ikke brug for nogen husholderske, Libby, brummede Green. – Rosa Cavallaro har taget sig af mig, lige siden Caroline døde, må hun hvile i fred…

– Amen, sagde Libby fromt.

– Så Becky skal ikke lave mad eller gøre rent eller sy, kan du være forvisset om, sagde Green. – Sagen er… Han rømmede sig. Hvor meget længere kunne han udskyde det? Ikke længere, fandt han ud af. Hellere få det overstået. – Sagen er, at hun skal blive boende hos mig.

– Det var da rart, bemærkede redaktøren af Tidende. – Borgmester O’Neill siger altid, at nye borgere er velkomne, og det er jeg da enig med ham i.

– Jeg formoder den lille dame nok skal finde noget at beskæftige sig med, drævede Durkin.

– Jeg vil foreslå hende til kirkekomiteen, besluttede Libby.

– Jeg tror næppe, hun får tid til at være med i jer damers virksomhed, Libby, og gå til møder og den slags, sagde Green. Han skuttede sig utilpas. – Hun får travlt. Du har ret, Libby. Det er længe siden, jeg nævnte, at hun studerede medicin. Men hun har ikke givet op, faktisk er hun fortsat og har taget eksamen som nummer et af sit hold, og det sidste halvandet år har hun været læge på det største hospital på vestkysten.

– Vil du fortælle os… Heebles øjne lyste op, – at Miss Becky er læge?

– Læge og kirurg. Green trak på skuldrene. – Lungelidelser, smitsomme sygdomme, fødselshjælp. Hun har værdifulde erfaringer inden for alle lægevidenskabens felter. Jo, unge doktor Favelle vil hænge sit skilt ud ved siden af mit og arbejde fra mit hus. Jeg vil stadig tage mig af mine patienter i min konsultation, men alt benarbejdet alle ture ud af byen. vil blive overtaget af min – øh – medhjælper. Det vil nok tage nogen tid, før folk vænner sig til tanken, men der er ingen grund til at være ængstelig. I vil være i gode hænder, når I må tilkalde hende.

Libby Durkin var dybt rystet.

– Sådan et lille stykke pigebarn – behandle syge mænd…?

– Hun er ikke noget pigebarn, Libby, brummede Green. – Hun er myndig og har fået den bedste uddannelse. Hvis Homer skulle blive syg og har brug for behandling…

– Jeg kan dårligt vente, grinede stationsmesteren og blinkede til den unge vicesherif Wynne.

– Det kan du ikke mene! gispede Wynne.