Niels Peter Juel Larsen

I det fremmede

Reportager & essays

Lindhardt og Ringhof

I det fremmede: reportager & essays

Copyright © 2003, 2016 Niels Peter Juel Larsen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711645147

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

Mine tidligere bøger handler alle om krig, fadertab, traumer etc. Det er væsentlige temaer i mit liv, men ikke de eneste. Jeg har skrevet og lavet meget andet; uden at opremse hele mit Curriculum Vitae, så begyndte det med en række radiofoniske montager, dokumentariske kompositioner af stemmer, tekst og lyd, der skaffede mig flere internationale priser, deriblandt Prix Italia og Prix Futura – samt en fyring.

Jeg skal heller ikke fordybe mig i min produktion af historiske romaner o. lign., men blot sige, at bag de ting, jeg har skrevet, ikke blot om krigen, men om kærlighed og skyld, ligger der en anden mægtig kompostdynge, der grøder og gasser, nemlig min fremmedhed, eller udsathed, eller hvad man nu skal kalde det. Den første udsathed var den, jeg levede med i Danmark. Den seneste er min nuværende udlændighed, der er reel og en forstørrelse af den første.

Jeg mener at vide, at udlændighed, det at være fremmed, har været og er nøglen til alt, hvad jeg skriver. Det er energipunktet, smertepunktet, lykkepunktet, så lad mig fortælle lidt om det, der rev mig løs af danskheden.

Berlin og mig. Jeg husker min første vinter i Berlin, en aften lige efter mørkets frembrud, med meget trafik og lys i gaderne. Knejperne var fulde af gæster, og luften udenfor var så kold som flydende is. Tør, kold, hård. En fastlandstunge af sibirsk kulde havde lagt sig over Berlin. Drukkenboltene tabte ørene på vej hjem. Min næse var kold som en sten, der har ligget længe i en dybfryser. Alt var bortkommet. Den havbløde danske vintermildhed, det danske sprog, min følelse af ‘jeg’. Endelig var jeg gået ud med vådt hår og kom hvidhåret ind på den knejpe, hvor min daværende Lorelei sad og ventede på mig.

Indtil da havde forestillingen om exil altid stået for mig som det frygteligste, der kunne overgå et menneske. Ovid ved Sortehavet, P.A. Heiberg i Paris, Osman Caglar i Ishøj. Alle led og længtes hjem under opholdet i det fremmede. Samtidig noterede jeg mig fordelene. Jeg var begyndt at slå luftrødder, det fremmede var blevet fortroligt og mindre truende. Jeg var ved at blive indfanget af et nyt, euforiserende stof, noget som jeg i øvrigt var prædestineret til at blive afhængig af: den særlige uddunstning af krig, patos og tragedie, der lå over Berlin.

Mit sprog ændrede sig også. Jeg levede ikke længere i et, men mellem to: mit danske modersmål, der gjorde følelserne små, lavmælte, lumske og et tysk, hvor ‘Tod und Leidenschaft’ lod sig udtrykke, uden at man blev til grin. Jeg mærkede også, hvordan det tyske langsomt sivede ind i mit danske og gjorde det stærkere og mere humant, samtidig med at også mit gamle danske ‘jeg’ var gået i opløsning. Alle de fine, spindelvævsagtige hverdagstråde var revet over – og det nye oplevedes, som om jeg var undsluppet en dom for livsvarigt fængsel for en forbrydelse, som jeg ikke havde begået. Der var sket en slags overskæring af min nationale navlestreng og jeg havde fået mit hoved igen, levende. Det var befriende. Gammelt skidt faldt af mig. Tilbage stod jeg, udsat og nøgen.

Jeg skriver dette sådan for at forklare, at det, der skete, var noget jeg uden at kende konsekvenserne af udsatte mig for. Noget jeg var tvunget til af eksistensnød. Noget, som viste sig at være en voldsom berigelse, især nu, da det værste synes overstået.

Lad mig også tilføje, at den udlændighed, jeg taler om, ikke er den samme som en rejselysten studerendes, med vished om at kunne vende hjem, med SU og udsigt til fast arbejde. Den udlængsel er ganske vist også modnende, men mangler den sidste råslibning.

Jeg har nu opholdt mig i Berlin i godt 15 år med afstikkere til Danmark, afstikkere, der alle endte med fornyet afsmag og afsked. Jeg har levet uden fast løn eller arbejdsløshedsunderstøttelse, nu som tidligere, ikke mindst har jeg levet i en meget stor ensomhed, der tvang mig til at beskæftige mig med mine egne tanker. Det lyder måske patetisk, men er i virkeligheden en underdrivelse. Ikke mindst ensomheden er en stærk herre, ubøjelig, rå og usentimental, men også en stor læremester. Jeg tror nok, at ensomheden er det frugtbareste – og sværeste – der kan hænde et menneske. Enhver, der agter at ytre sig offentligt, burde udsættes et par år for noget lignende. Så slap vi for meget vås.

Dette er ikke mindst baggrunden for mine artikler om Holberg, Oehlenschläger, Jensen etc. Dansk litteratur trænger til en alvorlig udluftning, om end jeg ikke er sikker på, at det er min opgave at foretage den. Alt for meget derhjemme minder om vittigheden om Nasruddin, der går uden for sit hus og leder efter noget.

En nabo kommer forbi og spørger: „Hvad leder du efter?“

„Mine nøgler,“ svarer Nasruddin.

„Hvor har du tabt dem?“

„Inde i huset,“ svarer Nasruddin.

„Hvorfor leder du så herude?“

„Fordi her er mere lys,“ svarer Nasruddin.

Nå, men tilbage til udlændigheden. Det er altså fra dette perspektiv, at jeg skriver; det er herfra jeg tænker, det er herfra, jeg taler om krig, rejser, religion, elskov, smerte, melankoli. Det er herfra, at jeg har indset, at livets virkelige åbenbaring ikke er religion og ideer, men universets mægtige virkelighed, dets svævende skrøbelighed og gådefuldhed. Så meget mere grotesk bliver det, når vi taler om oppe og nede, godt og ondt, fast grund under fødderne i et sådant univers, hvor klodernes rotation måske allerede er ved at standse. Dette er, hvad der er. Resten er indbildning, drøm, tosserier.

Første del

Hjemme i det fremmede

I

Fremmed i Danmarka

Ishøj

En dansk sommereftermiddag i Ishøjplanen. Uden for indkøbscentret står arbejdsløse danskere og drikker foran en bank med støvede vinduer.

„Var det ikke dig, Petersen, der så en ufo?“ spørger én af dem.

Jeg hører ikke Petersens svar.

Den ældre del af Ishøjplanen består af fire-etagers betonkarreer, der breder sig ned mod Køge Bugt i lige rækker. Omkring karreerne er stort anlagte parkeringspladser, der står tomme. De grønne områder er anlagt „familievenlig“ med bilveje og cykelstier adskilte og med fodgængertunneler under S-banen. Om dagen er her stille. Man hører kun dæmpede lyde fra gårdhaver og altaner, nogle steder stemmer på tyrkisk, andre på urdu eller dansk.

Om natten er området svagt belyst og ligger øde hen. Men lige nu skinner sommersolen over de grønne områder. Danske og fremmede børn leger på legepladserne, men hver for sig. Danske drenge spiller fodbold på græsplænerne. Tyrkiske småpiger leger sanglege. På bænken op ad et cykelskur, der er udført som et arabertelt i glasfiber, sidder en tyrkisk kone, klædt efter landsbytraditionerne med hvidt hovedklæde, posede, storblomstrede bukser, en forvasket trøje med Vudskæring. Hun sidder i solen og betragter sine to børn, der leger forsigtigt med sandet i sandkassen. En dansk husmor kører forbi på cykel, belæsset med plastikposer og et barn i barnesædet. Barnet vil lege, men bliver slæbt ind i opgangens mørke.

På navnetavlen i opgangen er godt en tredjedel af navnene tyrkiske eller pakistanske. De er skrevet på tapestrimler og klæbet over de gamle navne, der anes neden under: Bulbjerg, Jensen, Høgsbro, Pedersen. Længere borte, fjernere fra Køge bugt, ligger den nyere del af Ishøjplanen: en arkitekttegnet landsbyidyl i orangefarvet beton med et gadekær i midten. Gadekæret er fyldt med brakvand og besejlet af seks hvide ænder med stækkede vinger. Vandstanden er lav, bunden bevokset med skidengrønne vandplanter og fyldt op med gamle bildæk, en parasol-fod og ølflasker. Der er ingen fisk.

En tyk tyrkisk kone med hovedet dækket af et hvidt hovedklæde kommer gående ad betonstien mellem de orangefarvede landsbyidyller, fem skridt efter sin mand, der også er traditionelt klædt med sort kalot. Hans ansigt er dækket af hvide skægstubbe.

I 1968 kom de første tyrkiske fremmedarbejdere til Danmark. Alene eller i små grupper kom de med toget til Københavns Hovedbanegård, direkte fra deres landsbyer i Konya eller Usak-områderne. Dansk kunne de ikke og havde heller ikke tænkt sig at lære det. De skulle kun blive i Danmark et par år, feje lidt guld op fra gaderne og rejse hjem igen, bygge et nyt hus, købe en traktor eller en forretning.

Det gik anderledes.

De fleste blev i Danmark, bragte deres familier herop og flyttede ind i moderne lejligheder i Københavns omegn. Man kalder dem ikke længere „fremmedarbejdere“, men „gæstearbejdere“ eller „indvandrere“, om end den oprindelige betegnelse langt bedre dækker deres situation, fremmede som de er i sprog og kultur, fortabte et sted mellem tyrkiske landsbytraditioner og dansk velfærd.

Store grupper blev koncentreret i Ishøjplanen. Kommunens oplysninger om antallet af fremmedarbejderfamilier i Ishøjplanen er uklare. I hele kommunen bor der 2100 indvandrere (1983-oplysninger), deraf ca. halvdelen tyrkere. I midten af 70erne begyndte de tyrkiske fremmedarbejdere for alvor på det, man senere har kaldt familiesammenføring, og overgangen var voldsom. Ikke så meget for danskerne, der fik ny pynt for øjnene, hvad de ikke forstod at værdsætte, men først og fremmest for de tyrkiske kvinder og børn, der kom direkte fra landsbyer med kogesteder i udhusene, fra tøjvask ved brønden med manglebræt, fra hårdt legemligt arbejde, hjemmefødsler, børnedødelighed og analfabetisme og blev anbragt mellem ukendte moderne faciliteter.

Rifats far stammer fra landsbyen Tartar i Usak-området og kom til Danmark i slutningen af tresserne. I 1975 bragte han sin kone og sine to sønner herop. Den ældste, Rifat, var dengang 18 år og gift. Han bragte tre år senere sin kone til Danmark. Siden da er der gået fem år. Rifat er blevet 26 år og har to sønner med sin tyrkiske kone. Hele familien, Rifat, hans far og mor, hans kone og to sønner og hans lillebror bor sammen i en 4 ½ værelses lejlighed, der er fuld af grønne planter, nips, farvestrålende vægtæpper og forkromede ting. Desuden har Rifat et barn med en dansk pige.

Han er sjældent hjemme – og når han endelig er hjemme, sidder han på sofaen, synger og klimprer på sin sas og drømmer om en dag at optræde for et større publikum end sin mor og sin kone, der sidder ude i køkkenet.

„Hvis du vidste, hvor jeg græder

Langt borte fra dig.

Jeg er så alene i udlandet,

Intet smager mig her.

Min elskede, vi må vende tilbage til hinanden,

Min krop er fuld af mørk længsel.

Der er så langt imellem os,

Jeg kan ikke udholde det mere.

En meget sort kærlighed griber om min hals.“

„Skide godt, mand,“ tilføjer han på dansk. „Det er vores kultur, du.“

Man behøver ikke at spørge, hvor Rifat har lært dansk. Det fremgår tydeligt af hans sprog, at han har lært sproget på gaden af danske piger.

Hans far kommer hjem og får sin the serveret. Han sætter sig i sofaen ved siden af Rifat og de begynder at tale om Rifats lillebror, der snart skal giftes. Han er 16 år og hele familien skal rejse hjem til landsbyen i Usak-området for at afholde bryllup.

„Det er sindssygt!“ mener Rifat.

„Sig det på tyrkisk, min søn, så jeg kan forstå det,“ svarer hans far.

„Hvorfor skal han ikke giftes?“ råber Rifats kone ude fra køkkenet. „Er det måske dig, der skal ligge med bruden?“

„Det er i orden. Bare ødelæg hans hans liv,“ mumler Rifat på tyrkisk.

„Hør nu her, min søn,“ siger hans far. „Jeg har set alt det, du har gjort. Det skal ikke ske for ham. Han skal giftes tidligt, så hans øjne ikke åbnes.“

„Det kan du ikke,“ svarer Rifat.

„Det gør jeg,“ svarer hans far.

„Svar mig, min søn!“ fortsætter hans far. „Hvorfor kan jeg ikke binde ham. Gør han noget forkert? Render han efter de danske piger i Centret? Hvis han gør det, hvorfor slår du ham så ikke over munden.“

„Hvorfor skulle jeg det? Han har da ret til at løbe efter pigerne. Det må han da selv bestemme.“

„Nej, han har ikke ret til at løbe efter pigerne.“

„Han er 16. Han er ung. Det er nu, han skal gøre det, han har lyst til. Det samme skete for mig, men jeg var blevet gift for tidligt.“

„Har du ikke levet godt?“ spørger Rifats far. „Har jeg ikke givet dig lov til alt? Det var forkert. Det er derfor at din bror skal giftes tidligt.“

„Gør det, gør det bare …“ mumler Rifat.

Hans kone råber: „Mener du, at han hellere skal have en kone fra byen. Fordi dem fra landsbyerne er dumme?“

„Det er lige meget. Han skal bare have lov til selv at bestemme,“ svarer Rifat.

„Jeg kan ikke holde det ud mere,“ råber hun. „Jeg vil flytte. Jeg vil have min egen lejlighed.“

„Hold kæft!“ råber Rifats far.

Så siger han til Rifat:

„Hvor længe skal jeg vente på at se ham gift? Jeg bliver snart halvtreds.“

„Hvem tænker du på? Dig selv eller din søn?“

„Jeg vil se ham gift, mens jeg endnu er rask.“

„Og når du er død, så er det lige meget,“ svarer Rifat.

„Jeg tænker på min søn. Han kommer til at holde af sin kone.“ „Nej, han gør ikke.“

„Jo, han gør!“

„Vent med det bryllup i et par år,“ mener Rifat.

„Ja, du må gerne bestemme, hvornår det bryllup skal være,“ svarer hans far. „Hvis du bare selv ville opføre dig ordentligt. Men det gør du ikke. Hver gang det bliver fredag, så forsvinder du og glemmer din familie. Nu hører jeg også rundt omkring, at du ikke vil rejse med hjem til brylluppet. Du vil hellere til Spanien. Det er også i orden, at du rejser til Spanien, hvis det er med din kone og dine børn, men du skal ikke rejse til Spanien med den danske luder, du kommer sammen med. Når du snakker om din bror, så siger du, at han har ret til at more sig, men du tænker ikke på din kone. Har hun ikke også ret til at rejse og komme ud til havet og stranden?“

Rifats far råber højt: „Hvis du tænkte på din kone og dine børn, så ville jeg også gerne vente med din brors bryllup!“

Rifat rejser sig, tager sin sas og går. Han siger ikke hvorhen.

Hans kone råber noget efter ham, der ikke lyder rart.

„Skal du igen hen til din danske luder,“ oversætter den tyrkiske tolk, Bilal.

Rifats far mener, at Rifat nok bare går over i Centret. Så fortsætter han med at tale om Rifat, hans ældste søn, hans stolthed og håb. For hans skyld rejste han til Danmark, siger han. For at skaffe ham en bedre fremtid.

„Han var dygtig i skolen. Så jeg drømte om, at han skulle have en større uddannelse, blive doktor eller sådan noget. Da han gik i 10. klasse var jeg hjemme på ferie og dér opdagede jeg, at han kendte min svigerdatter. Hendes far kom og sagde:

’Der er noget mellem min datter og din søn. Det er nødvendigt, at de forlover sig.’

Det blev de. Så rejste jeg tilbage til Danmark og arbejdede i et år. Så holdt jeg deres bryllup. Jeg sagde til ham:

’Du kan flytte til Bursa og gå på aftenskole, så kan du blive politibetjent.’

Det ville han ikke.

’Jeg vil hellere med dig til Danmark.’

Det skete. Da vi havde været her et stykke tid, sagde han, at han ville have sin kone herop. Vi lejede en lejlighed, og så kom familien herop.“

Han gør en pause og tilføjer:

„Jeg ved godt, hvem der har ødelagt ham. Det er hans danske luder. Du skulle se hende. Hun er hæslig, og hun horer med hvem som helst, jugoslaver, tyrkere, alle mulige.“

Rifats kone råber:

„Hvis det er sådan noget lort, han kan li’ at æde, så velbekomme.“

„Se bare min svigerdatter,“ mener Rifats far. „Hun er ren sammenlignet med den luder.“

Og smuk. Mørk og smuk.

Senere snakker jeg med Rifats lillebror om det forestående bryllup.

Han mumler mut som en dansk skoledreng. Det ved han sgu ikke rigtigt.

„Men hvordan er det at skulle giftes i så ung en alder?“

„Det ved jeg sgu ikke!“ gentager han.

„Hvor gammel er hun?“

„Jah, hun er altså mindre end mig, for helvede da altså. 15 år gammel.“

„Har du nogensinde set hende?“

„Ja, for fire år siden.“

„Da hun var 11?“

„Ja.“

„Har du ikke set hende siden?“

„Næh.“

Tyrkiet

Landsbyen Kütüküsak på højsletten nord for Konya.

Til ære for sine gæster slagter Comert Kaya et får til 5000 Lira (ca. 330 kr). Han har inviteret sin familie og sine gæster på fårekød. Til daglig er han imam i Ishøj, men lige nu er han hjemme i landsbyen for at se til sin ejendom og finde ægtemænd til sine to halvvoksne døtre. Begge døtrene har ondt i halsen, og hans kone har hovedpine. Han selv har det heller ikke godt. De har kun været hjemme i landsbyen i en uge og har endnu ikke vænnet sig til solen og heden.

„Man får feber, hvis man ikke sveder,“ siger han.

Sammen med sin fætter står han ude på gårdspladsen og bøjer sig over fåret, der skal slagtes. Det ligger helt stille, som om det ved, hvad der forestår. End ikke et mæh giver det fra sig.

„Dumt tyrkisk får,“ hvisker den tyrkiske tolk, Bilal. „For dovent til at protestere.“

Comert Kaya står og messer over fåret med slagtekniven i den ene hånd:

„Allahu Akbar … Allahu Akbar …“ Allah er størst.

„Vend dig rigtigt. Vend dig mod Mekka,“ hvæser hans fætter lavmælt. Han er åbenbart bedre inde i verdenshjørnernes placering end Comert Kaya fra Ishøj.

„Læg ørene over fårets øjne.“

„Det er lige meget,“ svarer Comert Kaya.

Fåret begynder endelig at røre på sig.

„Sæt dig oven på det,“ foreslår Comerts kone, der står lige i nærheden.

„Nej,“ svarer Comert. Han begynder at skære i fårets hals. Han flår og flænser med kniven.

Han bander: „Hvad er det for en kniv, jeg har fået? Den kan jo ikke skære.“

„Du gør det forkert,“ hvæser hans fætter igen. „Du holder ikke kniven rigtigt.“

Fåret puster svagt. Comert Kaya tager om fårets hoved, rykker det bagud så halsen blottes og skærer igen. Pludselig rammer han halspulsåren og blodet springer i en lang, skummende stråle. Fåret begynder at lyde som om det snorker. Børnene på gårdspladsen hopper omkring og kommenterer det døende får.

„Se, det lever endnu,“ mener en af drengene. „Øjnene står åbne.“

Blodstrålen springer.

„Hvorfor er der så meget blod i det får,“ spørger Comert Kaya irriteret.

„Det er nok, fordi det er for tyndt og for gammelt,“ mener hans kone. „Se efter på tænderne.“

Blodet holder endelig op med at springe. Gårdspladsen er hed af sol, fuld af køkkenaffald og kaglende høns. En pøl af blod ligger i sandet ved siden af det døende får. Comert Kaya stønner tungt og sveder.

„Nu er det nok,“ siger fætteren og brækker fårets halshvirvel.

Så bøjer han sig ned over dets bagben og jager en rund pind op ved knæhasen. Han jager pinden ind i fedtlaget mellem kødet og pelsens inderside. Derpå trækker han pinden ud igen og lægger munden til hullet og begynder at puste. Langsomt pustes fåret op som en ballon. Det er et fantastisk syn. Comert Kaya går rundt og klapper dyret på pelsen for at kontrollere om luften er trængt ind alle steder. Derpå bindes hullet til og fåret hænges op. Fætteren skærer pelsen løs ved fårets endetarm og trækker den langsomt af som et brugt kondom.

„Se den dansker,“ siger han grinende til Comert og mener mig. „Han står og glor som om jeg havde slagtet en kamel. Sig til ham, at han også godt kan blive pelset på samme måde.“

Alle griner. Også jeg, der først senere får bemærkningen oversat.

Tre timer senere sidder vi inde i huset og spiser på tyrkisk landsbymaner, i skrædderstilling omkring en stor metalbakke, der er anbragt på en lav træsokkel, dækket af en dug, der også tjener som serviet og er fuld af fedtpletter. Til stede er Comert, to af hans brødre og fætteren, samt tolken og mig. Kvinderne kommer ind med maden, serverer den og forsvinder igen, eller sidder langs væggen og ser på os, mens vi spiser. Maden er god og velsmagende. Først får vi en suppe, som vi søber af samme rosa plastikskål, så en ret med fårekød, ledsaget af salat og ris i små skåle. Vi tager kødet med fingrene og tygger det. Alle smasker velopdragent.

„Har du noget imod, at vi spiser af samme skål?“ spørger fætteren.

„Nej,“ svarer jeg, men mener „Ja“. Jeg tænker ikke på andet end alle de smitsomme sygdomme, jeg kan blive udsat for.

Udenfor brænder solen ned over den ørkenagtige Konya højslette.

Høsten er lige overstået og folk er næsten brændt sorte af solen under markarbejdet. Jeg mindes pludselig en bemærkning fra Rifat, da han første gang skulle hente sin kone i lufthavnen.

„Hun var helt sort i hovedet,“ sagde han. „Alle kunne se, at hun kom lige fra landsbyen.“

Han følte ingen gensynsglæde, kun skam over at blive set i hendes selskab.

Uden om landsbyen ligger de udstrakte, bleggule stubmarker. Yderst i horisonten er bjergene, lave og rosa-grå. Jorden har et skær af salthvidt, som efter indtørret sved. Der er intet grønt i det afsvedne landskab … en vippebrønd med saltgrå vippestang … en flok får … en mejetærsker, der står stille … et enkelt træ, der står ude på markerne som en sort blomst … Ved brønden vasker kvinderne tøj. To store gruekedler står og koger over en ild af kvas, mens konerne ligger på knæ i det våde grus og banker og vrider det sorte sæbevand ud af tøjet. Ellers er her stille. Mændene opholder sig indendørs eller sidder og snakker henne i the-huset. Der sidder de det meste af dagen, undtagen når det er så- og høsttid.

Landsbyerne omkring Yeniceoba og Kütüküsak er blevet mekaniserede efter at mændene begyndte at rejse til Europa. Noget af det første, de købte, var mejetærskere og traktorer, derpå byggede de nye huse i landsbyen eller købte forretninger og ejerlejligheder inde i Konya.

De tyrkiske fremmedarbejdere er blevet Tyrkiets største eksportartikel; den eneste, der virkelig bringer udenlandsk valuta til landet. Det lægger man heller ikke skjul på. Tværtimod. De tyrkiske banker frister med renter op til 60% af den indsatte kapital, såfremt den er i D-mark, Schweizer-franc eller i danske kroner. Det eneste problem er, at man ikke kan hæve pengene igen i form af fremmed valuta, men må nøjes med tyrkiske Lira.

Der er tydelig forskel på de nye og de gamle huse. De gamle huse er lave og firkantede, bygget af tørret ler. „Mudderhuse“, som Bilal kalder dem. Indvendigt er rummene smukke, enkle og hvidkalkede. Loftet bæres af afbarkede rafter.

I Comert Kayas spisestue ligger fabriksnye tæpper på gulvet. Op ad væggen står en glasvitrine med kaffe- og thestel fra Bing og Grøndal. En platte hænger på væggen: „Mors dag 1974“ omgivet af udklip af tyrkiske popstjerner og portrætfotos af familiens sønner, der gør deres bedste for at efterligne popstjernerne, med tunge øjenlåg og følsomme mundvige.

Det hele oplyses af to lysstofrør.

Toiletforholdene er også blevet moderniserede, hævder Comert Kayas kone. I Kütüküsak er det f.eks ikke længere kun huller i jorden. Der er blevet bygget små jordhuse over hullerne. I andre landsbyer har man nøjedes med at bygge en ringmur af jord, med fri udsigt til den åbne himmel. Der opstår lidt diskussion om, hvad der er mest moderne, den frie udluftning eller tag over hovedet, når det regner. Indenfor sidder man under alle omstændigheder på hug på brædder, der giver sig knagende over et afgrund af vand og lort, der ligger godt en halv meter under én.

På vej tilbage til Konya om aftenen fanger bilens forlygter noget, der ligner en dynge tabte kartoffelsække på landevejen. Vi foretager en hård opbremsning og bumper langsomt over et dødt får med åben bug og tarme spredt ud over asfalten. I den venstre vejkant ligger ligger 15-20 døde eller halvdøde dyr. I højre vejkant står hyrdens æsel og græsser.

„Måske ligger hyrden også død mellem fårene,“ mener Bilals storebror, der kører bilen. Han nægter at standse op og se efter. Han har ikke lyst til at sidde i timevis som vidne på en politistation og ende med at få skylden for det hele.

„For nogen tid siden blev en mand fængslet i fire dage, fordi han havde fundet en forulykket og kørt ham til hospitalet. Først da den forulykkede vågnede til bevidsthed og forklarede, at hans redningsmand ikke var den skyldige, blev han sat på fri fod.“

Bilals storebror er den eneste i familien, der er blevet i Tyrkiet. Hans – og Bilals – far var for tolv år siden fårehyrde, gik og passede sine egne og andres får mod en lille betaling, men så solgte han alt, hvad han ejede, 30-40 får, forpagtede sin jord væk og rejste til Danmark. I mellemtiden er familien blevet velhavende. Familien sendte store summer til Tyrkiet, som Bilals storebror investerede i en tøjforretning i Konya, der giver et afkast på godt 100.000 lira om måneden. Samt en lastbil, der kører med salt. Lastbilen blev købt for seks år siden for 800.000 lira og kan nu sælges for 6.000.000. Desuden handler han med brugte biler. Han køber dem kontant for f.eks. 800.000 lira og sælger dem på afbetaling over et år for 1.200.000. Det eneste problem er at inddrive pengene. Mens Bilal arbejder som tolk for mig, kører hans storebror rundt i landsbyerne og inddriver afdrag. Han har mere end 2.000.000 lira til gode, og dagens udbytte har været rimeligt. På bagsædet af bilen ligger murstenstykke bundter af tyrkiske pengesedler, surret sammen med sejlgarn.

„Sommetider er der så mange, at jeg kan lave en madras af dem og sove på den,“ griner han. Bilal griner med, tilfreds over at have sin andel i alt dette.

Ishøj

„Selvom du anbringer en sangfugl i et forgyldt bur, vil den altid længes efter sin hjemegns bjerge,“ mener Osman Caglar. „Og selvom man siger, at man skal leve der, hvor man tjener pengene, så længes jeg alligevel efter lugten af tyrkisk jord, når det lige har regnet.“

I Danmark har han opnået alt, hvad han drømte om. Han bor i Ishøj med sin kone, sine tre sønner og svigerdøtre i en 4½ værelses lejlighed, møbleret med Ikea-møbler, dekorativt behængt med broderede sjaler og silkeagtige tørklæder med turistmotiver fra Tyrkiet. Alle i stærke farver, violette, grønne og røde. Familien bor i stueetagen og har en lille køkkenhave udenfor, og sådan er det i Ishøjplanen: Er der en køkkenhave uden for stueetagen, bor der en tyrkisk familie. Er der en prydhave, bor der danskere.

Osman Caglar stammer ligesom Rifats far fra landsbyen Tartar i Usak-området. Der er han ved at bygge et stort hus, der næsten er færdigt. På stuevæggen i Ishøj har han et fotografi af huset hængende, men tøver med at vise os det.

„Tror du, der kan ske noget ved det?“ spørger han.

„Nej da,“ svarer Bilal.

Han tager det opklæbede fotografi ned og viser det frem. Vi betragter det indgående. Fotografiet viser en kæmpestor bungalow i tre etager, med nøgne, upudsede mure og endnu uden tagbelægning. Det er dér, han engang skal bo, siger han. Når han engang vender tilbage til landsbyen. Huset er indrettet med seks små 3-værelseslejligheder, der kan huse hele hans familie.

Dette er hans drøm om engang …

Tyrkiet

I modsætning til højsletten nord for Konya er Usak-området grønt og frodigt, med frugthaver omkring landsbyen, med grønne dale, fulde af vin- og tobaksmarker, indrammet af jordbrune bjerge.

Osman Caglar er hjemme for at overvåge byggeriet af sit hus. På første og anden sal mangler der endnu vinduer, og vandrørene er endnu ikke lagt ind, men det går fremad. Siden vi besøgte ham i Ishøj er tagspærene blevet lagt. Tre murere arbejder dagligt 12 timer til en dagløn på 1000 lira (ca. 66 kr). Én af dem er ved at mure en sandstensmur op foran verandaen. Osman Caglar anslår, at de samlede udgifter løber op til godt 4.000.000 Lira, hvilket er ca. en kvart million danske kroner.

„Også køkken kommer. Ikke færdig lavet,“ tilføjer han stolt.

Han ejer desuden fire forretninger i nabobyen Sivasle, hvoraf en er lejet ud til apotek. Han viser Bilal sin bankbog og Bilal er virkelig imponeret over det indestående.

„Jo, Osman Caglar er virkelig rig,“ fastslår han.

Osman Caglar, arbejdsmand i Danmark, er blevet landsbyens rigeste mand.

To af hans naboer kommer forbi og hilser på.

„Velkommen til Tyrkiet,“ siger de. Den ene nabo bor til daglig i Hundige. Den anden i Silkeborg.

De er også ved at bygge nye huse, store, rummelige huse. Vi slår os ned i et af dem og kvinderne kommer straks ind og serverer the. Imens snakker mændene om Danmark. Hvis bare man kunne få garantier for, at man kunne blive boende i Danmark, så ville de helst det.

„En dag kan vi risikere at blive udvist,“ mener de.

„Og hvad så?“

„Vi må gardere os på begge sider,“ mener Osman Caglar. Derfor sikrer de sig, sparer op, investerer i huse og forretninger.

„Tror I, at I virkelig en dag vender tilbage til landsbyen her?“ spørger jeg.

De ved det ikke. De er urolige og i tvivl. Måske er det helt omsonst at bruge en kvart million danske kroner på at bygge et hus i Tartar? Måske kommer det til at stå tomt, som en ruin over afsavn og drømme; i en landsby, som de selv, deres børn og ikke mindst deres børnebørn for altid har forladt.

Snakken bevæger sig ind på forskellene mellem Danmark og Tyrkiet.

„I Tyrkiet. 20 dage syg, ingen penge,“ siger Osman Caglar.

„I Danmark alle penge. Alle problemer penge.“

Men danskerne tænker ikke på deres fremtid, mener naboen fra Hundige.

„Børnene har ingen respekt for deres forældre.“

„Kvinderne opfører sig for frit.“

„De ryger, mens deres mænd ser på det.“

„De viser deres arme, deres ben, deres bryster.“

„De klæder sig, som om de altid er villige.“

De tre ældre mænd kan ikke vænne sig til det.

Vi slubrer vores the, suger den ud af glassene. Sådan smager den bedst.

Uden for huset ligger tærskepladsen midt i landsbyen. En mand går forbi med sit æsel. Ænder snadrer i et mudret vandhul. I skygger fra træerne, der omkranser tærskepladsen, sidder kvinderne i små grupper, iført deres stærkt farvede, posede bukser, og ligner små blomsterbede. De snakker, hækler, strikker, spiser vandmelon og stikker grønne tobaksblade på tynde pinde af jern.

Ishøj

De tyrkiske kvinders håndtryk er vege. De giver kun hånd med det yderste af fingrene, der er henna-farvede. En troende kvinde må ikke berøres af en vantro mand og de følger reglerne. Så godt det nu lader sig gøre.

I sine storblomstrede posebukser og iført et hvidt hovedklæde viser fru Caglar os ind i sin moderne dagligstue, hvor hun sætter sig sammen med en af svigerdøtrene. Hun har været i Danmark i otte år, siger hun. Svigerdatteren omtrent lige så lang tid.

Alligevel tænker de hele tiden på Tyrkiet.

„Duften af tyrkisk luft sidder i vores næser,“ forkynder hun.

Her i Danmark er de omgivet af fremmede. I landsbyen vidste man altid, hvem de andre var. Hvem der var gode mennesker, og hvem der var dårlige. Her ved man ingenting. Omkring dem bor 39 forskellige folkeslag, som alle er ukendte.

„De tyrkiske kvinder har det hårdt,“ tilføjer fru Caglar. Det er især gået op for hende, efter at hun kom til Danmark.

„Danske kvinder har det godt,“ fortsætter hun. „De går på arbejde om dagen og drikker sig skidefulde om aftenen. Tyrkiske kvinder meget arbejde. Danske kvinder lidt arbejde. Sove sove sove. Whisky, whisky, whisky.“

„De tyrkiske mænd kommer og går, når de vil. Det er deres ret,“ tilføjer svigerdatteren.

„Vi kan ikke sige noget,“ mener fru Caglar.

„Det må vi nøjes med,“ mener svigerdatteren.

„For danskerne er familien lige meget. De gifter sig otte gange og bliver skilt igen.“

Fru Caglar peger ud ad vinduet. Over for dem bor en dansk luder. Hun bruger hver dag mellem 10-15 mænd. Når hun er fuld og ser en tyrkisk mand, så får hun lyst og kalder på ham.

„Det er fordi de tyrkiske mænd er mere mandfolk,“ mener fru Caglar. „En dansk dame skal bruge mange danske mænd. En tyrkisk dame har nok i én. Tyrkisk mand – én kone. Mange danske mænd – én dansk kone.“

Når de tyrkiske mænd kommer til Danmark, begynder de at leve som danskerne og det bliver de ved med, selvom deres koner kommer herop.

„Fordi de danske piger klæder sig så flot, så får vores mænd lyst til dem. De bruger make-up og alt muligt. De tyrkiske mænd får lyst til at tage dem lige med det samme.“

Svigerdatteren kender det fra sin egen mand og mange andre. Hun kender også Rifats kone. Hun kommer tit på besøg og de kan se, at hun er ked af det – og det er lige meget, hvad hun siger til Rifat, så gør han bare det modsatte. Det bliver værre og værre.

„Nogle af os kan lukke øjnene,“ mener hun. „Andre kan ikke.“

„Hele dagen sidder vi som fugle i bur,“ fortsætter fru Caglar.

„Det regner og regner og regner i Danmark.“

Allah har tildækket solen, fordi de danske kvinder er så afklædte.

„Om Allah vil, skal vi rejse hjem på ferie til næste år,“ siger fru Caglar.

Danmark føles som et fængsel.

Byretten

Drengen Erol ligner en lilleasiatisk bjergrøver. Ansigtet er smalt og gulligt efter 60 dage i isolation. Næsen lang og buet, panden høj. Håret sort og tilbagestrøget. Han er iført et par gullige bukser, der er for store – eller også har han tabt sig voldsomt under isolationen – samt en kort, blå jakke af ubestemmeligt, glat stof. Hvor gammel han er, ved han dårligt nok selv. Jeg skønner 17 år, men det er kun et skøn.

Under retsforhandlingen virker han mere interesseret i, hvem der er i retssalen end i sin egen sag. Han spørger hele tiden sin tolk, hvem den og den er, og hvem de to mennesker er, der sidder ved siden af dommeren.

Han har kun været i Danmark i syv måneder og deraf har han siddet fængslet i to. I løbet af de første fem måneder nåede han dog at besøge stort set alle den indre bys diskoteker og restauranter.

„Det er mærkeligt,“ mener Bilal. „De fleste andre kurdiske eller tyrkiske drenge er for bange til at vove sig så langt omkring i den første tid.“

Erol har fået en tyrkisk oversættelse af anklageskriftet udleveret, men kan ikke læse den og forstår i øvrigt ikke tyrkisk. Han er kurder. Hans tolk er derimod tyrkisk og ham forstår han heller ikke, eller kun dårligt. Hverken dommer eller anklager interesserer sig for disse sprogvanskeligheder, eller også er de ligeglade.

Hovedforholdet er en tiltale for at have stjålet en pung fra baglommen af en gæst i Centralhjørnet, et værtshus for homoseksuelle i den „folkelige kategori“, som anklageskriftet vil vide. Den bestjålne havde muligvis en seksuel aftale med Erol. Det står uklart. Det hele ligner efter min mening en klodset rulleforretning. Efter tyveriet stak Erol af. På Nytorv blev han indkredset af to civilklædte mænd, der senere viste sig at være politiaspiranter. En af politiaspiranterne blev snittet overfladisk i låret under forsøget på at anholde Erol, der undslap og tog S-toget hjem til Ishøj, hvor han senere på natten blev anholdt.

Også den bestjålne afhøres og forklarer sig i et sprog, der påfaldende minder om politijargon, selvom han betegner sin stilling som håndværker. Han kalder vedholdende Erol for „den tiltalte“ og er helt sikker i sin „identifikation“.

To andre tyrkiske eller kurdiske drenge deltog i tyveriet. Den ene blev anholdt af en tredje civilklædt betjent, der fulgte efter ham i passende afstand og tilkaldte en patruljevogn. Denne afhøres med en sigtets rettigheder og giver Erol hovedansvaret. Den tredje deltager, hedder det, er taget tilbage til Tyrkiet og kan ikke findes. De tre civilklædte betjentes usædvanligt hurtige tilstedeværelse lugter mere af agent provocateur-indsats end af et tilfælde. Ikke desto mindre, eller måske derfor idømmes Erol kun 60 dage betinget fængsel, samt 60 dage ubetinget. De 60 dage ubetinget har han allerede afsonet, og han kan afhentes af familien ved arresten samme eftermiddag. Problemet er bare, at han ikke kender navnet på arresthuset.

„Blegdamsvejen,“ oplyser anklageren.

Dagen efter besøger vi Erols familie. Kun moderen og to yngre døtre er hjemme. Døtrene er så smukke, at jeg får lyst til at blive kurder. Erol er ikke hjemme. Han er ude at strejfe, mener hans mor. Hendes mand er også væk. Måske inde i København, Måske et andet sted. Hun ved det ikke. Konen og døtrene har kun opholdt sig i Danmark i syv måneder, og ifølge Bilal, der taler kurdisk, ved hun end ikke, hvad en telefon er. Lejligheden er i øvrigt tom, uden møbler, blot med puder på gulvet og et ‘væg til væg’ tæppe. Et lavt bord står op ad væggen, dækket af et stykke brunligt plastikemballage, der er påtrykt ‘Jensens tæpper’. Ovenpå står fjernsynet, der kører uden at nogen i familien forstår, hvad der bliver sagt. Der er ingen mad i køkkenet og køleskabet er tomt. Konen og døtrene er sultne. De har ganske vist penge til at købe ind for, men manden har ikke vist dem vejen til Centret, og de tør ikke gå uden for en dør. Vi tilbyder at vise dem vej, og de følger med os. Undervejs fortæller Bilal en historie om en nyankommen tyrkisk kone, der gik ud, når manden ikke var hjemme. Hun bandt en rød tråd til buske, lygtepæle og den slags for at kunne finde vej tilbage.

I Centret køber de det nødvendigste.

Vi følger dem tilbage til lejligheden, hvor vi fortsætter med at vente på Erol og hans far. Hen under aften opgiver vi.

Tyrkiet

Landsbyen Dibdere ligger i højderne nord for landsbyerne Kütüküsak og Yeniceoba. Dér træffer vi endelig Erol, som er hjemme sammen med sin far, Hizir, sin mor og sine to søstre. Denne gang ser vi dog intet til kvinderne.

Landsbyen Dibdere ligger for enden af en støvet grusvej, oppe i bjergene, der omkranser højsletten nord for Konya. Den ligger i en smal kløft, der gennemskæres af en bæk.

„En ren røverrede,“ ifølge beboerne nede i landsbyerne på sletten.

„I skal ikke overnatte deroppe,“ siger de. „Det er farligere end at køre på landevejene i mørke.“

Om morgenen, da vi ankommer, trækker store fåreflokke op gennem kløften med klirrende bjælder. Da vi kører derfra sent på eftermiddagen kommer de samme får ned fra bjergene og fortsætter ud på højsletten, hvor de tilbringer natten på de afsvedne stubmarker.

Hizirs hus er lavt og gråt, klinet af jord eller ler og ligger med bagsiden ind mod klippevæggen. Inde i opholdsrummet hænger cigaretrøgen tæt, omkring i rummet sidder tavse mænd, der alle ligner varianter af Hizir. Imellem dem kravler små børn rundt på lergulvet mellem snavsede tæpper og leger med brødstumper, strå og ubestemmelige ting af træ. På væggen bag ved Hizir hænger en riffel, der ser ud til at stamme fra Første Verdenskrig. Vinduerne er tilpudsede med kalk og jord, og rummet er dunkelt. Da vi har sat os, giver Hizir kvinderne ordre til at slagte en høne. Derefter slår han et hul i et af de tilpudsede vinduer, så en smule frisk luft strømmer ind. Nu ser jeg på en fjernere væg en dansk klokkestreng: „Kom til hverdag, kom til fest, kom og vær velkommen gæst,“ står der påbroderet i blåt mod hvidt.

Mens hønen bliver slagtet og kogt viser Erol os omkring i landsbyen. Det vil sige han undgår tærskepladsen. Manden, der tærsker derhenne, er en fjende af familien, og han ved ikke, om han kan finde på at skyde efter ham, hvis han kommer for tæt på. I øvrigt er der ikke meget at se i landsbyen, ud over en pragtfuld udsigt ned over højsletten. Husene ligner alle Hizirs, og der er ingen nybyggerier i gang. Erol selv er kun interesseret i at komme tilbage til Danmark og tjene penge, så han kan købe en Mercedes.

„Har du forstand på sådan en Mercedes?“ spørger Bilal temmelig nedladende.

„Skulle jeg ikke have forstand på, hvad en Mercedes er,“ svarer Erol.

„De er meget dyre. De koster flere hundrede tusinde danske kroner.“

„Ohj, det er mange penge,“ siger han. „Så må jeg vel arbejde i mindst tyve år.“

Ishøj

I et kælderrum i Ishøj-planen, med ansigterne vendt mod Mekka, beder godt 40 tyrkere deres fredagsbøn til Allah, mens suset fra Vølund-ventilatoren blander sig med deres mumlen. Mændene står oprejst, beder mumlende, bøjer sig forover, beder mumlende, lægger sig på knæ, mumler, bøjer ansigtet ned i tæppet, beder, rejser sig igen.

Smukt og uforståeligt lyder de arabiske bønner, uforståelige også for tyrkerne selv, der har lært dem udenad fra de var børn, men aldrig har fået dem ordret oversat.

„Man kunne lige så godt stå og bande og svovle,“ bemærker én af dem. De ved virkelig ikke, hvad de selv står og siger. Det er en slags arabisk hokuspokus, som latinen engang var for de kristne.

Efter bønnen er der koranundervisning for børnene. Imam’en gennemgår det arabiske alfabet med børn, der dårligt nok kan det tyrkiske, for slet ikke at tale om det danske. Den dreng, der høres i sin lektie, kan den ikke og får et slag oven i hovedet af en flad kæp, som imam’en holder i hånden. Den næste, der bliver hørt, bliver hevet i øret, fordi han forsømte undervisningen sidste fredag. De andre børn er urolige. Et par af dem bliver kaldt frem og kommanderet til at bøje hovedet ned mellem benene, række armene bag om benene og rundt om halsen.

„Det er en meget smertefuld stilling,“ påpeger imam’en tilfreds, da der endelig er ro.

Ingen synes at finde det forkert, at de bliver korporligt tugtet.

Jeg spørger en af de drenge, der ikke står med hovedet nede mellem benene, om han forstår de arabiske ord, han fremsiger.

„Nej,“ mumler han, og ser ud, som om han helst ville være alle andre steder end lige her. Jeg har en mistanke om, at imam’en heller ikke forstår arabisk, men har lært ordene udenad.

Ishøj

Når Rifat endelig er hjemme, skjuler han sig i sin musik. Mens han sidder og klimprer, står hans kone ude i køkkenet og forbander ham. Hun får hovedpine af alt det klimpreri.

„Gid Allah ville tage dit liv,“ råber hun.

Rifat klimprer.

„Din røvpuler,“ råber hun. „Gid Allah må ødelægge dit liv, ligesom du ødelægger mit.“

Rifat lægger sas’en fra sig.

„Du vidste jo godt, at jeg kom sammen med andre piger, dengang du kom herop. Og hvis du ikke vidste det, så vidste min mor det.“

„Men vi elskede jo hinanden i Tyrkiet,“ svarer hun. „Det var jo dig selv, der ville have mig herop.“

„Joh,“ indrømmer Rifat.

„Du sagde selv, at du ikke kunne holde ud at være i Danmark uden mig. Hvad skulle jeg så heroppe. Det er ligesom om jeg slet ikke er din kone. Du render bare rundt med alle mulige kællinger og ludere. Du går ud og elsker dem og kommer træt hjem. Det er sådan du bedst kan lide det. At stikke kæppen op i alle dem, som alle andre har stukket kæppen op i. Ikke! Er det ikke den slags, du bedst kan lide! Hvis jeg havde 4-5 mænd, ville jeg så være god nok til dig.“

„Det er ikke det, det drejer sig om,“ mumler Rifat.

„Du kører rundt med den luder i din bil og laver mad til hende. Når du kommer hjem, forlanger du, at jeg skal lave mad. Tror du ikke, at jeg kan se det. Tror du ikke, at jeg har forstand, selvom jeg kommer fra en landsby?“

Rifat klimprer igen.

„Er det mig, der har bedt dig om at lave et barn med hende? Er det? Og dine egne børn. Har du nogensinde vist vores børn kærlighed. Hvorfor er du så kold over for dem. Hvorfor kærtegner du aldrig vores børn og kysser dem? Sådan er du ikke over for det barn, du har med hende. Dine børn kommer og spørger mig: Hvorfor elsker vores far os ikke? Hvorfor giver han os ikke en cykel? Men du vil komme til at savne dem. Duften af dem vil komme til at pirre din næse.“

„Du er sindssyg?“ mumler Rifat.

„Ja, jeg er sindssyg, det er det eneste, du kan finde på at sige.“ Hun råber.

„Læg engang din hånd på hjertet og tænk på Allah!“

„Op i røven med Allah,“ hvæser Rifat.

„Jeg kunne lige så godt være en fugl,“ råber hun. „Du forstår ikke, hvad jeg siger.“

Rifat klimprer.

„Det er også lige meget,“ råber hun. „Men nu siger jeg noget, selvom det gør det hele værre. Hvorfor tog du mig med hen til den danske luder for at holde nytårsaften. Du drak mig fuld og ville i seng med os begge to. Hvordan kan man gøre sådan noget? Er jeg din slave?“

„Hør nu her,“ svarer Rifat endelig. „Du ville jo selv med til den nytårsaften.“

„Ja, ja,“ svarer konen.

„Jeg drak dig heller ikke fuld. Vi var kun os tre og vi delte en flaske Martini og en halv flaske champagne. Det bliver man ikke fuld af.“

„Måske ikke dig og din danske luder,“ råber konen.

„Du ødelagde det hele,“ svarer Rifat. „Du sad bare dér og rystede over hele kroppen og fulgte mig med øjnene.“

„Det var fordi du begyndte at lege med den lille dreng. Du ville gøre mig ked af det.“

Hun råber og græder på samme tid.

„Den lille er jo uskyldig,“ mumler Rifat.

„Men du elsker ham,“ råber hun. „Bare fortæl mig, hvor mange fotografier du har af ham og din danske pige.“

„Hold nu kæft,“ tysser Rifat.

Han kone fortsætter: „Dengang jeg var gravid, da skulle jeg have en abort. Hvorfor skulle hun så ikke også få en abort? Hvorfor tog du alle de billeder af hende og den nyfødte? Det har du aldrig gjort med vores børn. Hvorfor?“

„Du ødelagde det hele den nytårsaften,“ mumler Rifat. „Havde jeg ikke lovet dig, at det var sidste gang, jeg var sammen med hende!“

„Jo, du lover. Men du holder ikke noget.“

Rifat tysser igen. Det hjælper ikke.

„For helvede hør nu efter, hvad jeg siger,“ hvæser han. Han løfter på intet tidspunkt sin stemme.

„Du er et æsel,“ siger han. „Du forstår ingenting.“

Hun græder.

„Ja, det er det eneste, du kan sige: åndssvag og et æsel. Men en dag dør min kærlighed til dig. Så skal du se, hvad der sker. Så er jeg der ikke mere. Dine børn er der ikke mere. Det er ikke, fordi jeg kan lide dig, at jeg venter. Det er kun for mine børns skyld. Hvis du ville gøre det samme over for mig, som du gør over for din danske luder, så ville jeg bære dig på mine skuldre. Jeg ville give dig sko og strømper på. Men en dag, når du bliver gammel, så sparker hun dig i røven. Hun kan aldrig gøre det for dig, som jeg kan. Når du bliver gammel og skider i bukserne og tisser i sengen, så vil hun ikke have dig.“

Hun hulker.

Rifat klimprer. Han ved hverken ud eller ind. Alting er blevet forkert. Den lykke han havde i Tyrkiet er forsvundet, og han kan ikke finde den igen.

„Så fortsætter man det liv, man levede, før hun kom herop.“

Han ved godt, at det er forkert, men han kan ikke lade være.

Han siger: „Da jeg mødte hende, som jeg har min søn med, så begyndte min kone og min far at lave en hel masse planer. F.eks. begyndte min kone at gå klædt som en dansk pige, med bukser på. Hun sminkede sig og gik i den slags undertøj, som danske piger bruger. Det var ikke noget, hun selv fandt på, det var noget, min far sagde, hun skulle gøre. Så hun kom til at ligne en dansk pige. Men det er jo ikke udseendet, det kommer an på. Man skal også kunne snakke sammen. Men det kan hun ikke. Hun har kun gået i skole i tre år. Hvad har hun lært? Ingenting? Bortset fra det, hendes mor har lært hende: Hvordan hun skal opføre sig over for sin mand på en tyrkisk måde. Det har hun lært.“

Rifats kone står midt i stuen og betragter Rifat og hans far.

„Hvis Rifat vil skilles, vil jeg ikke længere bo hos jer,“ siger hun til Rifats far. „Så er vi ikke længere i familie.“

Hun vil gerne have sin egen lejlighed og bo alene med sine børn.

Rifats far råber: „Du er sindssyg! Du skal ikke flytte nogen steder. Mine børnebørn skal blive hos mig.“

Han tilføjer truende:

„Hvis du skal flytte nogen steder hen, så skal jeg nok sørge for, at det bliver tilbage til Tyrkiet.“

„Det kan du ikke!“ råber Rifats kone. „Jeg bliver i Danmark med mine børn.“

„Du bliver ikke i Danmark,“ svarer Rifats far. „Jeg ved godt, hvordan jeg skal få dig sendt tilbage til Tyrkiet, hvis du bliver ved med det dér.“

„Og hold så din kæft!“ råber han.

Rifat siger ikke mere, men begynder at synge.

„Det er ikke til at holde ud at høre på,“ siger hans kone og forsvinder ud i køkkenet.

„Den vej, jeg skal gå, kan jeg ikke finde …

Jeg må finde en, der kan se bag om solen og fortælle mig om min sygdom.

Det hus, jeg byggede, har en pige ødelagt.

En mand skal være ærlig.

Men selvom han er ærlig, kan han ikke udholde problemerne.

Jeg må finde min vej, men jeg kan ikke.

Den deler sig, den deler sig …”

Tyrkiet

Rifats families hus i Tartar er gammelt, lerklinet, på første sal en bred veranda, der er overvokset med vinløv. Dér sidder vi sammen med Rifats far og hans lillebror. Lillebroren er lige blevet gift. Han peger på en ung, buttet pige i posede bukser, der går rundt og serverer the for os.

„Det er sgu hende der, du!“ siger han.

Vi venter på Rifat.

Rifat er taget ud til stranden ved Izmir, siger hans far. Han kommer snart, siger han.

Tiden går.

Det kan ikke være med sin kone, han er taget til Izmir.

Hun hjælper til med at servere the for os – og er smukkere end nogensinde. De tyrkiske omgivelser synes at få hende til at blomstre. Det glimter overalt fra hende, ikke kun fra de guldkæder, hun har om hals og arme, men også fra hendes øjne.

„Har du en Prince?“ spørger Rifats lillebror og afbryder mine dagdrømmerier.

„Prince er verdens bedste cigaret,“ tilføjer han.

Bilal tilbyder ham en Marlboro. Den bliver accepteret.

„Er her ikke grimt!“ siger Rifats lillebror. „Det er et gammelt møghus.“

„Til næste år begynder vi at bygge et nyt,“ siger Rifats far.

Huset er smukt og enkelt indrettet. Under vinløvet på verandaen er der køligt. Med den opvartning, tænker jeg, kunne man lykkeligt tilbringe resten af livet her.

Den unge kone spørger Rifats lillebror, hvordan der er i Danmark.

„Fortæl det nu,“ siger hun.

„Der er godt,“ svarer han.

Tilsyneladende har Rifats kone intet fortalt.

Vi drikker the og venter på Rifat. Han kommer ikke. Han var heller ikke hjemme i går, får tolken lokket ud af Rifats far. Heller ikke i forgårs. Han ved faktisk ikke, hvornår Rifat kommer. Måske i morgen, måske i overmorgen.

„Han er i Izmir sammen med sin danske luder,“ siger Rifats kone. Rifat har åbenbart indgået et kompromis med sin far og har overtalt sin danske pige til at bytte Mallorca ud med Izmir.

Udenfor skryder et æsel. En hestekærre kører forbi.

Ænderne rapper i et vandhul.

Vi bryder op og siger tak for i dag.

Rifats familie ser ud, som om de er glade for, at vi forsvinder.

II

Den mandlige Medeab

Koret: „Hvor har du hjerte til at myrde dine børn?“

Medea: „Så får min mand et sår, som aldrig bliver lægt.“

Koret: „Og du vil få en sorg, som ingen kvinde fik.“

Euripides medea

Det var historien om Medea, der myrdede begge sine børn af hævntørst over at blive forladt af Jason, men nu: Medea, som mand. Et nyt fænomen: den mandlige Medea. Jeg begyndte at efterforske det, opsøgte de ramte, borede mig ind til en forståelse, som jeg aldrig nåede. Det var uforståeligt, lige så ramt og råt, som pigen der går i havet af ulykkelig kærlighed, eller manden, der hænger sig, fordi hans fjernsyn går i stykker under VM i fodbold. Det skete hele tiden, somme tider flere gange om året. Over tyve tilfælde i de sidste ti år, alle omtalt i formiddagspressen: Sandsynligvis flere, men uomtalte tilfælde. Der føres ikke statistik over den slags tragedier. For det meste mislykkes mændenes selvmord. Rebet knækker, sovepillerne slår ikke til, pulsåren vil ikke åbne sig, aftrækkeren klikker. Til gengæld lykkes mordet på børnene.

I de senere år var der sket en forandring. Tidligere var det mest forladte kvinder, der tog deres børn med sig i døden. Nu er det mændene. Den mest banale forklaring på forandringen er den voksende ligestilling, ændringen i de gamle kønsroller, og det tomrum af angst, der bliver tilbage, hvor de forladte mænd ikke kan finde sig til rette.

Det begynder for os alle på samme måde. Forelskelsen er den samme, den store forelskelse, eller den mindre store. Ser man tilbage, begynder tvetydigheden allerede her, de skjulte forbehold allerede ved det første møde. Forbehold, der aldrig overvindes, men vokser som sort mug i parforholdenes hemmeligste rum. Under en pæn overflade – alt det, der ligner lys og glæde – ligger en tavshed, en dynge af forrådnede sommerfugle, der engang svævede og fyldte vores liv med lethed.

1

Sådan begyndte det for K***. Hun mødte ham på et værtshus. Han var lastvognschauffør, hun var telefondame. Han inviterede hende på danserestaurant – det er mange år siden – dér satte han sig ved baren og drak whisky og lod hende passe sig selv. Sent på aftenen havde han den frækhed at spørge, om han måtte følge hende hjem. Hun hørte sig selv sige „ja“, mens hun tænkte:

„Det røvhul. Han brænder mig af hele aftenen, og så vil han følge mig hjem.“

Hun hævnede sig. Hun ledte han gennem det meste af byen – en større provinsby – gik ind i en fremmed opgang, hvor hun lod ham stå og kysse sig i stiv forventning, indtil mælkemanden kom. Så sagde hun: „Nu skal jeg hjem!“

„Bor du ikke her?“ spurgte han fjoget.

„Nej,“ svarede hun.

Hun nød hans ophidselse. Han ville absolut møde hende den næste aften. Igen hørte hun sig selv svare „ja“, mod sin vilje. Næste aften stod hun på det aftalte gadehjørne, og han kunne ikke genkende hende. Hun gik hen til ham og sagde:

„Det var mig, du var sammen med i går.“

Samme år forlovede de sig. Tre år senere giftede de sig. Et år senere fødte hun deres eneste barn, en datter, som de døbte Betina.

Hun mente, at de var forelskede. Begge to. Indtil en formiddag, hvor han stod oppe i deres køkken og kiggede ned på tørrepladsen, hvor en af hendes veninder stod og hængte tøj til tørre. Veninden var smuk, en høj, blond pige, der lige havde født og var alenemor.

„Der står min kæreste,“ sagde han.

„Pral!“ sagde hun.

„Hvordan,“ tænkte hun, „skulle den lille, rødhårede pølse kunne få fat i en smuk pige som hende?“

En aften, ikke længe efter, skulle de til fest, og hendes veninde skulle sidde som babysitter. Festen var hyggelig, hun tænkte ikke nærmere over, at hendes mand gik tidligt. Hun blev, og først sent begyndte uroen. Hun tog hjem, og da hun åbnede entredøren, lå de to på sofaen. To forelskede mennesker, der havde fyldt hinanden med sugemærker og endnu var opsvulmede af ophidselse.

„Du vidste da, at vi var kærester,“ var det eneste han sagde.

Veninden gik. Veninden kom igen et par dage senere. Hun forlangte at han skulle vælge. Veninden sad inde i dagligstuen, konen stod ude i entreen. Han gik frem og tilbage. Hun kunne ikke høre, hvad han talte med veninden om, men hun kunne se i spejlet, at hun lå og holdt om hans knæ. Så kom han ud i entreen og sagde, at han havde besluttet sig.

„Jeg bliver hos dig,“ sagde han, „for her har jeg min datter, men det er din veninde, jeg elsker.“

Hun huskede ydmygelsen, skammen over afhængigheden. Han sagde ikke engang, at han også elskede hende. De blev sammen – og årene gik.

Han begyndte at drikke. Mere og mere. Han savnede et eller andet ubestemmeligt. Han løj for hende. Han brød sig ikke om hende, sagde han. Han løj for sig selv. Når han så hende sammen med andre, blev han ondskabsfuld af skinsyge. Når hun sad alene, gik han ud og blev væk hele natten.

En morgen lå der et brev i postkassen. Et tykt brev, adresseret til ham, og med en kvinde som afsender. Hun åbnede det. Der stod det hele. Seks sider tætskrevne kærlighedserklæringer. Hun husker stadigvæk det meste af brevet udenad. Især en bestemt passage, hvor der stod: „Jeg er desværre heller ikke denne gang blevet gravid. Jeg ved jo, hvor meget du ønsker dig en søn, og det lader jo ikke til, at din kone kan få flere børn.“

Hun konfronterede ham med brevet. Han spurgte, hvad hun bildte sig ind at åbne hans breve:

„Det er en krænkelse af brevhemmeligheden!“

Hun bad ham om at flytte. Han flyttede. På værelse, og de første uger hørte hun ikke noget til ham. Så begyndte han at ringe, hyppigere og hyppigere, efterhånden begyndte han også at opsøge hende om natten. Beruset stod han uden for døren og råbte igennem brevsprækken, at hvis hun ikke tog ham tilbage, så begik han selvmord. Hun lod ham komme indenfor, så sad han i sofaen og faldt i søvn. Han sagde aldrig noget om, hvad der var sket med den anden kvinde. Alt det lå i tavshed. Under et af de sidste besøg gik han ud på toilettet. Hun fandt ham siddende på toiletlåget, mens han stønnede på en næsten hysterisk måde og var ved at vikle en ledning om halsen.

„Hvad laver du?“ spurgte hun.

„Jeg er ved at hænge mig,“ svarede han.

Bagefter vidste hun ikke, om hun havde grædt eller grinet.

Hun lod ham flytte tilbage.

„Mest for Betinas skyld,“ undskyldte hun sig med over for sine forældre. „Hun savner sin far!“

Hendes forældre kunne ikke udstå svigersønnen. De blev ved med at bebrejde hende. „Hvorfor smider du ham ikke ud?“ sagde de. „Det blir aldrig anderledes!“

De så kun hendes smerte.

Hendes svigerforældre så kun deres søns smerte. Hendes svigermor sagde en af de få gange, hvor de talte sammen:

„Jeg forstår ikke, hvad du beklager dig over. Du har jo alt. Bil. Sommerhus. En mand med fast arbejde. Hvorfor? Hvis du bare føjer ham, så får du det, som du vil have det!“

Hun kunne ikke føje ham. Ikke længere. Hun ville gerne, gjorde det også i perioder. Der gik dage, hvor alt var roligt, men når han så kom fuld hjem, så forsvandt al hendes gode vilje, og hun begyndte at vise ham, hvor meget hun hadede ham. Det gjorde hans jalousi værre. Hendes afsky kunne ifølge ham kun betyde, at hun havde en anden mand. Der måtte være en anden mand et sted. I hemmelighed. I så stor en hemmelighed, at han aldrig fik fat i den, selvom han prøvede.

Hun svarede med en lille, kold stemme, at hun ikke kendte andre mænd. Han blev ved med at insistere. Hun benægtede. Til sidst tvang han hende til at sætte sig midt i stuen på en skammel, som til et forhør i hans egen, private retssal. Han skreg og råbte efter hende. Hun blev siddende på skamlen, rund i ryggen, afventende, med en isovertrukken ro og svarede på hans beskyldninger:

„Har du nogensinde fundet en mand her. Tror du, man kan gemme en mand under sofaen?“

Så slog han hende. Når hun begyndte at græde, skreg han: „Du kan godt spare dig dine krokodilletårer!“

Hun svarede: „Var det også krokodilletårer, du græd, da du lå uden for døren og tiggede om at komme tilbage?“

Han så på hende, og slog, endnu hårdere.

Når støjen blev for voldsom, og forstyrrede Betina i lektielæsningen, kom hun ind i stuen. Så stod hun med sit lille reservehustruudtryk i ansigtet og sagde til sin far, at nu måtte det være nok. Som regel fik det ham til at falde til ro, Betina kunne sige alt det til ham, som hendes mor måtte bide i sig.

I det sidste år før det skete, sparkede han hende så hårdt over halebenet, at det brækkede, og hun meldte ham til politiet for hustruvold.

„Det kan du da ikke,“ blev han ved med at sige. Han fik en måneds fængsel, til senere afsoning. Han blev alligevel boende, egentlig ændrede intet sig. Han blev bare ved med at tale om, at den hævn skulle hun ikke få over ham, og at hvis han skulle ind og sidde, så skulle det være for noget alvorligt.

Hans vrede voksede, mens tidspunktet for afsoningen nærmede sig. Han drak og slog hende oftere. Endelig flyttede hun hjem til sine forældre og søgte om separation, mens Betina blev boende i lejligheden. Det ville Betina helst. Hun ville ikke af med sit værelse. Hun ville ikke af med sin far, og hun ville heller ikke af med sin mor.

Hun sagde tit: „Hvorfor holder I ikke op med alt det jalousipjat. I virkeligheden kan I jo godt lide hinanden!“

Alligevel. Denne gang skulle skilsmissen være definitiv.

„Hold nu op med det pjat,“ sagde han, når han talte med hende i telefonen. „Træk den separationsbegæring tilbage. Vi kan godt finde ud af det. Det har vi gjort tidligere.“ Han begyndte at true med selvmord. Men hun havde hørt det for mange gange. Kulden inde i hende var blevet for stor.

Hun sagde til ham: „Kan du ikke forstå det. Jeg er ligeglad med dig.“

Det definitive i hendes tonefald var nyt for ham. Han forstod ikke, hvad det var, der skete. Han følte kun at han var kasseret. Tidligere, når de skiltes, var de altid vendt tilbage til hinanden. Det skulle de også denne gang. Han kunne ikke udholde forestillingen om et endeligt ophør. Det voksede i ham. Død og hævn og magtesløshed blandede sig i en stadig tykkere understrøm i hans daglige drikkeri. Han mærkede, at han ikke længere kunne nå hende, og han blev desperat. Han kunne ikke se andet end sig selv, opløst og opsvulmet af druk, i en ubestemmelig dynge af forrådnelse, der var resterne af hans jeg.

I de senere år var han, med selvpinerisk modvilje, begyndt at kontrollere sin kone. På vej til arbejde kunne han pludselig overmandes af en usvigelig sikker fornemmelse om, at nu havde hun besøg af sin elsker og han vendte prompte om og trådte uventet ind ad døren. Hans kone stod i badeværelset og børstede tænder.

„Hvad vil du?“ spurgte hun.

Han svarede ikke. Gik en runde igennem lejligheden, kiggede ind under sengen, ind i skabene, under sofaen. Han løftede endog puderne og følte sig fjoget.

„Tror du, her er en anden mand,“ råbte hun. „Det er en halv time siden du gik, og så tror du, her har været en anden mand i mellemtiden!“

Hun kunne ikke lade være med at sætte trumf på.

„Tror du, jeg kan nå noget med en anden mand på en halv time? Det er ikke alle, der er så hurtige som du.“

Sommetider slog han, for det meste gik han. Han slog egentlig kun, når han havde drukket. Ellers var han nærmest lidt forkuet.

Når han var fuld, skreg han „møgkælling“ efter hende.

„Jeg hedder K***, din lede stodder!“ svarede hun.

Hvis han ikke slog hende, når han kom fuld hjem, så var han kærlig. Hun lod ham få lov, og tænkte: „Om to minutter sover han. Han er så fuld, at han ikke mærker noget.“ Hun var selv overbevist om, at han ikke mærkede hendes kulde. Måske var hun heller ikke så kold, som hun selv troede og begyndte først at skamme sig bagefter over det korte øjeblik af modstræbende lyst. Sådan var hun ikke, tænkte hun, og krøb væk fra ham.

To dage før det skete, havde hun siddet og talt med ham i hans bil. Han spurgte hende pludseligt, om han måtte kysse hende.

„Han er blevet skør,“ tænkte hun. Så vendte hun ansigtet mod ham, og lod ham berøre sine læber.

„Helt kold,“ tænkte hun.

Han trak sig tilbage og sagde: „Jeg ville bare se, om du stadigvæk brød dig om mig!“

„Nå, fandt du så ud af det!“

„Nej.“

„Hvad skulle det så gøre godt for?“

„Er det helt forbi?“

„Helt forbi!“

Hun stod ud af bilen.

„Jeg håber for din egen skyld, at du er flyttet hjem inden lørdag!“ råbte han efter hende.

Der var to dage til lørdag. Det skete fredag nat. Klokken fire om morgenen ringede han til sine forældre og sagde, at der var sket noget forfærdeligt.

Da politiet kom, stod hoveddøren åben. Betina lå inde i sin seng, skudt gennem hjertet med hans salonriffel. Bagefter havde han dækket hende til med dynen. Så havde han skåret sig selv i begge pulsårer og oversprøjtet lejlighedens hvidmalede vægge med sit blod.

Han var endnu i live, da politiet kom. Og han forblev i live.

Derefter blev hendes liv et mareridt. Hun drømte, at hendes mand stod i retten, og så på hende med onde, triumferende øjne, og sagde:

„Jeg slap med to års fængsel!“

„Giv ham livsvarigt,“ skreg hun til dommeren.

Hun tænkte på ham med en afmægtig følelse af had.

Hvorfor skulle han absolut ødelægge det, der var ham dyrebarest?

Og hvorfor kunne han ikke tage livet ordentligt af sig selv?

„For fej,“ tænkte hun. „Det gjorde vel for ondt. Men det gjorde ikke ondt på ham at skyde vores datter.“

Hun er sikker på, at det i virkeligheden var hende, hendes mand ville myrde. Betina var en slags erstatningsoffer. Hun ved ikke, hvad hun skal stille op med sin skyldfølelse. Hun ved overhovedet ikke, hvad hun skal stille op med de følelser, der fylder hendes liv med splintret glas. Hun er fortvivlet over at have mistet sin datter og føler sig skyldig over at være i live.

Retssagen

Under retssagen græder den anklagede, vedvarende og stille. Han virker som om hans straf ikke kan blive streng nok. Han forklarer, at han 14 dage før mordet på sin datter havde forsøgt at vise sin kone, hvor langt nede han var, i håb om, at hun ville få medfølelse og flytte hjem.

Han forklarer yderligere, at han frygtede at miste samkvemsret med sin datter i tilfælde af en skilsmisse, bl.a. fordi han havde en dom for hustruvold. Han kunne ikke udholde den tanke, at datteren skulle opdrages hos konen, og hos konens forældre, der efter hans mening er pillemisbrugere og socialnassere. Han forklarer, at han til det sidste håbede, at konen ville komme tilbage. Han syntes, at hun lød sådan i stemmen, når de talte sammen i telefon.

Derpå dokumenteres det, at den anklagede havde en alkoholpromille på 1,31 et par timer efter drabet.