Erik Pouplier

Annesisses vej

Lindhardt og Ringhof

Annesisses vej

Copyright © 1983, 2016 Erik Pouplier og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711648414

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1. del

1

Jeg gik i femte klasse, og jeg var begyndt at se på mor med andre øjne.

Det var som om hun havde fået mere mod på tilværelsen, og det klædte og prægede hende. De tre fester, Irmas konfirmation, Rigmors bryllup og sølvbrylluppet havde stivet hendes selvtillid af. Ved at samle mennesker til fester, som man blev ved med at tale om, havde hun fået lejlighed til at vise, hvad hun kunne præstere i sit køkken.

Familien var duperet over hende. De vidste, at hun var dygtig, men de var ikke klar over, hvor meget hun kunne klare med de få midler, hun havde til rådighed. Mine mostre og fastre formåede ikke at skjule deres benovelse, og som faster Johanne sagde: – Det kan ikke gøres bedre på en restaurant.

Men det fnyste mor af, for hun regnede ikke med faster Johannes mening, og hun brød sig heller ikke om at blive sammenlignet med en restaurant. Hun var mere optaget af, hvad hendes søstre sagde, og storemoster kunne ikke have givet hende en bedre kompliment, end da hun sagde: – Ved du hvad, Henny, kan vi godt få dig til at koge oppe hos os, når vi skal have fest?

Men far gik i lang tid og skumlede over, at de fester havde kostet så mange penge, og når de alle sammen roste mor så meget, var det rimeligvis nok, fordi hun igen havde været for ødsel. Mindre kunne sandsynligvis have gjort det.

Men mor gad ikke tage sig af fars evige jamren. Hun havde fået sine fester sådan, som hun gerne ville have det, hun var lykkelig og havde fået fornyede kræfter.

Mor var blevet lettere at omgås. Hun var ikke så meget efter os, øjnene var mildere, hun var hurtigere til smil og var i øvrigt begyndt at interessere sig for sit udseende. Hun tog sig tid til oftere at vaske og børste sit lange hår, flette det og lægge fletningen i en spiral højt på hovedet. Hun sørgede for, at der var stor hårfylde omkring hele ansigtet, så hun så mere interessant ud. Jeg havde aldrig før tænkt over, at min mor havde et så smukt hår, men nu så jeg det, og jeg kendte ingen andre, der havde en så fornem frisure.

Jeg kunne mærke, at andre mennesker kunne lide mor, hun kom ofte med en frisk bemærkning, der fik folk til at le.

– Synes du ikke, min mor er pæn og sød? spurgte jeg min bedste veninde Ellinor.

– Jo bestemt. Hun er ikke så streng, som hun plejer at være, vel? Nej, hvor kunne hun altså være bister.

Til fars forfærdelse havde mor også købt nyt tøj.

– Nu igen! råbte han. Jamen, hvad fejler du! Den kjole du fik til sølvbrylluppet har du kun brugt tre gange, og nu smider du penge ud til mere tøj.

– Det skal du aldrig bryde dig om, sagde mor. Når hun talte med far, lynede hendes øjne stadig. – Jeg har selv tjent pengene, og for en gangs skyld vil jeg bruge dem på mig selv.

Mor havde tjent pengene ved at gå ud og koge og sælge afskårne blomster fra haven i is- og chokoladekiosken. Pengene fra salget af slik gik ubeskåret til husholdningen, men blomsterpengene stak hun i sin egen lomme trods fars vilde protester. Det var i øvrigt mærkeligt. Den gang det kun var blomsterhytte, solgte mor ingen blomster, men nu købte folk gerne en buket, mens de stod og spiste en is.

Ved at lægge øre på øre havde mor fået råd til at købe en sort- og hvidblomstret tobralkokjole, et swaggersæt i marineblå crèpe georgette, marineblå stråhat med en krans af kunstige kirsebær og et par sommersko i sort og hvidt lærred. Jeg havde aldrig set mor så elegant. Jeg begyndte at gå tur med hende, når hun var i sit nye tøj. Mor havde aldrig før klædt sig om blot for at gå hen og drikke en kop kaffe hos sin søster eller hos frøken Frederiksen eller Rigmor. Men det gjorde hun nu. Stadsede sig ud, som far sagde. – Jeg klæder mig bare om, sagde mor. Jeg kan vel ikke evig og altid gå rundt i en falmet kittel.

Jeg var glad, når vi mødte nogen vi kendte, og som mor hilste med et stort smil. Hun var mindre indesluttet, og hun kunne finde på at standse op og snakke med folk. Det var også noget nyt. Mor havde en mine på, som om hun ville sige: Her kommer jeg, Henny Tommer fra Lindomgård, og jeg er noget, og folk respekterer mig for mit arbejde, og med den rette ægtemand kunne jeg være nået meget længere.

Rigmor havde ikke lagt mærke til nogen forandring. Hun ventede sit første barn, og hun vaskede gulve hver eneste dag i sin og Magnus’ lille to-værelses lejlighed og havde ikke tanker for andet. Irma var kun optaget af sig selv og gik rundt, som om hun hele tiden beundrede sit eget spejlbillede. Hun gik i fjerde mellem, og hun talte om den forestående mellemskoleeksamen, som var hun det første menneske i verden, der skulle op til den eksamen. – Jeg skal læse, sagde hun altid, hvis man spurgte hende, om hun ville med ud at gå eller spille bold eller hjælpe til i haven. Jeg skal læse! Hun sagde det meget betydningsfuldt, som om hun skulle være doktor i et eller andet. Men jeg måtte indrømme, at hun var meget flittig. Hun læste øjnene ud af hovedet, fordi hun gerne ville være den dygtigste i klassen og få den bedste eksamen.

Mor var meget stolt af, at Irma altid hængte over sine bøger. Hun skulle nok blive til noget her i verden med al sin flid og sin gode forstand. Ind imellem kunne jeg godt få pip af at høre om Irma og hendes evindelige læsen og om al den ros, hun fik i skolen og om, at hun skrev sine stile om tre gange, men det var også nok, fordi jeg ikke selv var så flink til at læse lektier. Der foregik så meget andet i hovedet på mig, og jeg vidste i hvert fald, at når jeg kom i mellemskolen, ville jeg ikke skrive en stil om mere end een gang. En kladde og en indskrivning, det måtte være nok. Man kunne jo blot gøre sig det til en vane at tænke sig godt om første gang. Jeg lå som nummer tre eller fire i klassen, og en enkelt gang nummer to, og det var jeg godt tilfreds med. Jeg havde fundet ud af, at jeg var hurtig til at lære udenad, så jeg behøvede kun at læse een gang over på lektierne.

Men jeg beundrede alligevel Irma, for hun kunne jo også fortælle mig, hvordan alle drenge var vildt betaget af hende, ja rendte efter hende. Hun sagde, at de alle var dybt forelsket i hende men var for generte til at få det sagt.

– Jamen, hvordan ved du så, at de er forelsket i dig? spurgte jeg dumt.

Irma så medlidende på mig. – Det er da virkelig noget, man kan mærke, men det kender du naturligvis ikke noget til, du er for lille til, at du kan gøre indtryk på drenge, og du er helt flad endnu. Hun så indgående på mig, som om det var første gang, hun betragtede mig. – Man kan heller ikke påstå, at du er særlig pæn, sagde hun. Du har også for tynde ben, og så render du i stedet for at gå.

Vi sad foran mors store toiletspejl, og Irma hulede pludselig kinderne ind og lavede store øjne. – Kan du ikke se, at jeg ligner Katherine Hepburn?

Så samlede hun håret, skubbede det op på hovedet og trak mundvigene ned. – Eller Bette Davis. Jeg kan ikke rigtigt blive klar over det.

Oppe på Arnes værelse havde vi fundet en stak små filmbilleder, som han havde gemt fra Richspakker. Vi elskede at studere filmstjernerne. Jeg drømte om, at Nelson Eddy på en eller anden fantastisk måde skulle vise sig at være min far, ham eller Robert Pidgeon, og Irmas idoler var Bette Davis og Katherine Hepburn, som hun i lang tid på skift gerne ville ligne.

– Ved du forresten, at jeg er begyndt at få hår, sagde hun og vendte sig om fra spejlet. Hun trak bukserne ned og viste mig det.

– Det kan jeg da ikke se, sagde jeg.

– Kan du ikke se, at det er helt låddent. Prøv og mærk.

Jeg mærkede med to fingre, men jeg syntes ikke, det var noget særligt, og den triumf skulle hun heller ikke have.

– Det er måske nok lidt låddent, sagde jeg, men det er ikke rigtigt, før det er sort.

Irma trak fornærmet bukserne op. – Du har ikke forstand på noget.

Jeg gik og spekulerede på det med Bette Davis og Katherine Hepburn. Kunne det virkelig passe, at Irma lignede dem? Jeg var ikke i stand til at se det. Hun lignede dem ikke i ansigtet, og når man tænkte på, hvor klodset hun var. Hun faldt ustandselig over sine egne ben, ramlede ind i alle ting og satte sig på stole, der ikke var der. Hendes fødder var umanerlig store, og hun var begyndt at få en masse fregner over hele hovedet og ned på halsen, men det havde Katherine Hepburn jo også, så på det punkt var der måske alligevel en lighed.

Jeg var altid i pengenød, og det plagede mig dag og nat. Det var sidste år, at jeg kunne gå i det tøj, som jeg havde fået af fru Eriks datter, og der var ingen udsigt til, at far ville punge ud med mere, end hvad en vinterfrakke kostede. Den kunne han ikke komme udenom. Hvad jeg ellers havde brug for, måtte jeg selv skaffe mig. Jeg drømte om en hofteholder. Jeg havde kun et livstykke med knapper og gammeldags sort- og hvidstribet strømpebånd. Strømperne blev kun knappet foran, og så hang de alt for langt ned bagtil, og det så flovt ud, når man kunne se et stykke af de bare lår. Det var også kun pattebørn, der gik med sådan noget. Så jeg drømte om den hofteholder foruden en silkeundertrøje, en silkeunderkjole og mindst to par ankelsokker. Jeg havde kun eet par, og dem gik jeg med hele ugen og vaskede dem om søndagen, når jeg ikke var i skole. Men somme tider nåede de ikke at blive tørre til mandag morgen, så jeg måtte tage dem halvvåde på i skole. En af mine klassekammerater spurgte mig, om jeg aldrig skiftede sokker, for det var altid de samme, jeg rendte med, og så måtte jeg stikke hende en plade og sige, at jeg havde masser af sokker, snesevis, men de var alle i samme farve.

– Hvorfor det? spurgte hun.

– Fordi jeg er helt vild med den farve. Jeg bryder mig ikke om andre farver, ikke lige i øjeblikket.

Jeg fik ti øre om måneden for at holde havegangene skuffet og revet, og de penge kom jeg ikke langt med, når jeg ville have mere tøj. Jeg spekulerede som en gal. Ellinor var begyndt at gå med aviser, og hun kunne også godt skaffe mig en tjans, for hun delte Nørremarken med en anden, der ønskede at holde op. Jeg gik til far og spurgte, om jeg måtte være avispige, og det havde han ikke noget imod, specielt ikke da det drejede sig om Socialdemokraten, som han holdt.

– Og hvordan er det, sagde far, får I ikke en avis gratis oven i lønnen. Den kan du så tage med hjem. Så kan jeg opsige abonnementet.

– Vil du ikke købe den af mig? spurgte jeg. Det gør Ellinors far. Bare til halv pris.

– Købe den, ja det kunne lige passe, fnøs far.

Mors tilladelse skulle også indhentes.

Hun sagde nej. Det var en modstand, jeg ikke havde regnet med.

– Min datter skal ikke bringe den møgsprøjte ud, end ikke for penge, sagde hun.

Mor kunne ikke døje socialdemokratiet, fordi socialisme efter hendes mening førte til krig. Socialister var det samme som fagforeninger, som skabte flokmentalitet, og når folk var i flok, kunne man dirigere dem til, hvad det skulle være, også krig. Socialdemokratiet var krigerisk indstillet, og de opfordrede altid til kamp ligesom kommunisterne. Faglig kamp og klassekamp skabte aggressioner, som opmuntrede til krig. Socialdemokrater var også imod det frie initiativ og flid, som var noget af det, mor satte allerhøjest.

Jeg turde ikke fortælle mor, at jeg ofte var sammen med Ellinor, når hun tog ind på bladet for at hente aviserne, og jeg havde da også somme tider hjulpet hende med at dele avisen ud, og det gav hun mig hver gang femogtredive øre for. Det var, hvad en børnebillet til biografen kostede.

Jeg måtte altså finde på noget andet, som jeg kunne tjene penge på.

Lige pludselig var ideen der. Arne kom altid farende hjem, smed sin cykel neden for skovstien, slugte sin mad, pudsede sko, børstede sit tøj og kunne aldrig nå det hele. Alt lå og flød efter ham i bryggerset, når han igen fo’r ud af døren i sit nye, smarte tøj og skulle i biografen med Herdis eller ud at danse med hende. De var sammen hver aften. Mor havde endnu ikke forliget sig med, at hun og hendes forældre arbejdede på spinderiet, så hun var sur over al det rod, som Arne efterlod sig, fordi han havde så travlt med at gå ud og more sig med sin spinderipige. Mor skældte ud, og Arne lovede altid, at det nok skulle blive bedre.

Det var svært at komme til at tale med Arne, fordi han kom styrtende hjem, slugte sin mad, klædte sig om og styrtede af sted igen. Men en dag passede jeg ham op, da han kom cyklende neden for skovvejen.

– Arne, sagde jeg, nu skal jeg trække din cykel op resten af vejen, så du hurtigere kan komme hjem og vaske dig.

– Det var søreme pænt af dig, sagde han.

– Og jeg kan da også godt pudse dine sko og sørge for, at der er varmt vand til dig og rydde op efter dig, så mor ikke skælder ud. Og jeg kan børste dit tøj og pudse din cykel.

Arne standsede op og så på mig med hovedet på skrå.

– Sig mig, hvad fejler du? Hvad er du ude på?

– At tjene penge, Arne.

– Nå, du vil ikke gøre det for et par flødeskumskys?

– Det ville jeg såmænd gerne, men jeg trænger hårdt til penge, og så tænkte jeg, at du måske nok ville betale mig lidt for at hjælpe dig.

Arne havde allerede overladt mig cyklen, men han blev gående ved siden af mig. Han havde ikke mere travlt i dag, end at han godt ville diskutere den lille forretning med mig.

– Hvor meget havde du tænkt dig, at du skulle have? spurgte han.

– Det ved jeg ikke, det har jeg slet ikke spekuleret over.

– Du skal lære at sætte en pris, når du kommer med et tilbud. Men så foreslår jeg en krone om ugen.

Det svimlede for mig. Det var langt mere, end jeg havde forestillet mig.

– En krone! råbte jeg.

– Du er alligevel ikke så dum, lo Arne. Man skal aldrig acceptere det første tilbud. Jeg er villig til at gå op til en krone og femogtyve øre, men så skal du også gøre det ordentligt.

Jeg stillede cyklen op ad et træ, fløj ham om halsen og kyssede ham over hele ansigtet. Jeg følte mig allerede rig. En krone og femogtyve om ugen, det ville blive fire kroner + fire gange femogtyve ører – ialt fem kroner om måneden. Det var en fyrstelig gage. Jeg havde aldrig ejet så mange penge.

– Jeg begynder med det samme, sagde jeg. Pudser dine sko og alt det.

– Er du sikker på, at du kan pudse sko? spurgte Arne pludselig betænkelig. De skal blankes godt. Jeg vil ikke have skosværte på mine nye bukser. Og heller ikke noget på snørebåndene.

– Jamen det kan jeg godt. Jeg skal nok blanke med både børste og klud. Du kan selv se, om jeg ikke gør det rigtigt.

Jeg vidste, at jeg kunne klare det job. Det er utroligt, hvad man kan, når man får en krone og femogtyve øre for det om ugen.

Men lige i øjeblikket havde det ikke løst mit mest påtrængende problem. Der ville trods alt gå nogle uger, før jeg fik sparet sammen til et par nye ankelsokker. Der var store huller i det eneste par, jeg ejede, og mor havde ikke tid til at stoppe dem. Hun sagde, at det var varmt nok til, at jeg kunne gå med bare ben. Men hun glemte, at far havde nægtet at give mig et par nye lærredssko, og de gamle var slidt op. Jeg havde kun mine vintersko, men det så skrækkeligt ud med bare ben i brune snøresko med rågummisåler, og de stive sko gnavede, så jeg fik vabler på fødderne.

Jeg manglede alt. Jeg havde kun et par lortebrune underbukser med lodden vrang. Når mine kammerater cyklede, og kjolen blæste op, kunne man se de nydeligste lyserøde og lyseblå silkebukser. Jeg skulle nok passe godt på, at min kjole ikke fløj op, hvis jeg lånte en cykel.

Min skolekjole var en aflagt vinterkjole, hvor ærmerne var klippet af. Jeg havde hverken gymnastiksko eller gymnastikdragt. Det havde de fleste, men vi var nogle få stykker, som måtte forsyne os fra et skab, hvor skolens gymnastiktøj lå hulter til bulter til fri afbenyttelse for elever, som ikke havde deres eget. De blev vasket en gang om året og lugtede surt ligesom gymnstikskoene, som havde været på alle mulige svedige fødder.

Der var meget at spare sammen til. Nu mærkede jeg igen den store forskel på mig og de andre i klassen, der kom fra hjem med flittige fædre, som tjente penge. Jeg opdagede igen, at man ikke kan hævde sig, når man er fattig. Ligesom tidligere undgik jeg mine kammerater, sad gerne for mig selv i skolegården og spekulerede på, hvordan jeg skulle klare mig ud af denne situation. Nu havde jeg fået den idé med Arne, og det var en stor trøst, men det ville vare længe, før jeg kunne skaffe mig de ting jeg havde allermest brug for.

Jeg var glad for, at mor var blevet smartere i tøjet, men nu var det hende, der næsten ikke kunne være bekendt at følges med mig. Kunne der ikke være faldet bare en lille smule af til mig også? Eller havde jeg ikke lov til at tænke sådan? Men skoene. Mine fødder kogte i de varme, tætsluttende snøresko, som kun var til vinterbrug. Jeg måtte tale med mor om det.

På vej hjem fra skole gik jeg hen til hytten, hvor mor sad, tog mine sko af, viste hende mine mishandlede fødder og gav mig til at tudbrøle. Det var slet ikke, fordi jeg havde planlagt at gribe det så dramatisk an, det kom sådan lige pludselig, fordi jeg blev overvældet af selvmedlidenhed. Men nu fik jeg også det hele ud, alt det med underbukserne, gymnastiktøjet, vinterkjolen der var alt for varm om sommeren, alt det, der plagede mig, og som jeg ikke kunne forstå, for jeg kunne ikke betragte mig selv som fattigbarn. Min mor var flittig, og min far var snedker, vi behøvede ikke at være fattige, hvis han gad bestille noget.

– Jamen, du godeste barn, sikke dog nogle fødder, udbrød mor, og hun så næsten forskrækket ud. Jeg havde egentlig tænkt, at Irma skulle have nye sko, for hendes klemmer, hun er vokset så stærkt, men jeg tror næsten, at du trænger mere. Nu kan du gå hjem – herregud da – og vaske fødder, sidde med dem i koldt vand, og så kan du sige til far, at han skal komme og afløse mig et kvarter før han plejer i aften. Vi må ud og købe et par lærredssko til dig.

– Jamen, har du virkelig pengene, mor? Jeg turde næsten ikke tro på det.

– Ja, jeg har lidt derhjemme, men dem har jeg ikke tænkt mig at bruge. Jeg tager af kassen her.

I mine øren lød det næsten, som om mor ville stjæle for min skyld.

– Tør du virkelig det? spurgte jeg.

– Det er vel lige så meget mine penge. Sidder jeg måske ikke her hver dag. Jeg tror også der bliver til et par ankelsokker.

Jeg gik hjem på bare fødder med skoene i hånden, allerede jublende glad. Nu skulle resten nok komme. Det første jeg ville spare sammen til var en gymnastikdragt og derefter et par silkebukser. Jeg stak fødderne i vand i den gamle jerngryde, der stod ude ved vandposten, og som jeg sad der på en sten og fødderne langsomt antog deres normale farve igen, fik jeg mere og mere mod på livet og så lysere på fremtiden.

Far ville gerne have en forklaring på, hvorfor han skulle afløse mor et kvarter før tiden, men jeg sagde, at det vidste jeg ikke. Jeg skulle ikke have noget af at røbe, hvad der forestod. Så ville far have forhindret det.

Han fik et raseriudbrud, da vi kom ned til hytten, og mor demonstrativt åbnede skuffen og tog nogle sedler op. Det var ellers altid far, der gjorde kassen op.

– Hvad i alverden, råbte han, tager du af kassen!

– Hvad mener du med at tage af kassen? Er det måske ikke også mine penge? Er det måske ikke mig, der sidder her det meste af dagen? Annesisse skal have nye sko og et par ankelsokker, og det vil jeg ikke diskutere med dig.

Far stod og gabte, mens vi fjernede os.

Pludselig skammede jeg mig over, at jeg havde kunnet se noget forkert i, at mor købte tøj til sig selv, før hun tænkte på os. Når det kom til stykket, svigtede hun os ikke og frygtede end ikke fars vrede, når hun blev klar over, hvor galt det stod til. Mit hjerte strømmede over af taknemmelighed, fordi jeg havde en sød mor. Jeg standsede op, tog hende om halsen og gav hende et stort kys, og gå gik vi videre.

Jeg fik et par hvide lærredssko, der skulle kridtes, og jeg nærmest dansede rundt i skotøjsforretningen.

– Nu er de vel ikke for små? spurgte mor. Husk på, at fødderne kan hæve i varmen.

Skotøjshandleren trykkede med tommelfingeren i tåspidsen, og jeg var bleg af skræk for, at han ikke havde et større nummer, hvis det skulle vise sig, at de var for små.

– Nej, de passer, sagde han.

Jeg spurgte mor, om jeg måtte beholde dem på, og så blev de forhadte vintersko pakket ned i æsken. De så endnu værre ud, da de lå i den fine æske, og jeg skammede mig over, at skotøjshandleren skulle røre ved dem og pakke dem ind.

Bagefter gik vi hen i en tricotageforretning, og det utrolige skete, at der kunne blive tale om hele to par ankelsokker i forskellig farve.

– Vi kan ligeså godt bruge resten af de penge, jeg har taget, sagde mor, og så smilede hun, som om vi var et par sammensvorne.

Far havde været ude af sig selv, mens vi var væk. Han kunne ikke være blevet mere panikslagen, end hvis mor havde tømt hele kassen og rendt med alle pengene. Så snart han kom hjem fra hytten ved otte tiden, spurgte han, hvad mor havde købt. Hun nikkede i retning af mine ben.

– Det kan du selv se.

– Du har vel penge tilbage? spurgte han.

– Næh, det har jeg ikke.

Fars øjne blev store og udstående. – Hvad vil det sige? Har du brugt de tyve kroner?

– Om jeg har brugt tyve kroner ved jeg ikke, men hvad der eventuelt er tilovers, beholder jeg.

Det så ud, som om far løftede hånden for at slå mor, men han sænkede den omgående, da jeg gav et skrig fra mig.

– Skab dig ikke, sagde han vredt. Hvor er dine vintersko? Hent dem.

Jeg rakte ham æsken, og han flåede låget af. Han tog skoene forsigtigt op, som om de var splinternye og vendte og drejede dem.

– Hvad er der i vejen med disse sko, kan du sige mig det, Henny?

– Der er ikke andet i vejen, end at de er for varme om sommeren. Har du nogen sinde prøvet at gå tre kilometer med bare ben i rågummisko. Nej, det har du ikke, for så tror jeg ikke, selv du havde drømt om, at dit barn skulle gøre det.

Mor var ved at arbejde sig op.

– Jamen, Henny, du forstår ikke, nu kan hun ikke nå at slide de sko op, til næste vinter vil de være for små, og så skal hun have nye vintersko, og sådan kan vi blive ved. Hvor skal pengene komme fra?

– Ja, det vil jeg overlade til dig selv at finde ud af, sagde mor. Du kunne måske for en gangs skyld lade være med at melde dig syg til vinter.

Jeg listede ud. Jeg ville ikke have glæden over de nye sko og ankelsokkerne spoleret ved at skulle høre mere på de evindelige skænderier, der opstod mellem far og mor, hver gang han skulle give en femøre ud. Mor var måske nok blevet lettere at have med at gøre og blødere om hjertet, men ikke over for far.

2

Harald og Gerda boede i en elendig lejlighed i et forfaldent hus på Syrenvej. To små usle værelser og et køkken, og det var møbleret med et bord og et par vakkelvorne stole. En seng ejede de ikke. De sov på en madras på gulvet. Harald kunne aldrig blive i noget arbejde, så de måtte leve af socialhjælp. Forhaven var så tilgroet, at det nærmest var et vildnis, som man måtte trænge igennem. En veranda, der var styrtet sammen, lå, som om det var sket i går. Ejeren af huset boede i stueetagen, og han var en gammel særling, der aldrig rørte en finger for at udbedre noget. Når en rude gik itu, stoppede han aviser i hullet.

Jeg fandt Gerda opløst af gråd, da jeg en eftermiddag stak hen for at besøge hende. Det gjorde jeg engang imellem, for jeg var kommet til at holde af hende i den tid, hun boede hos os og ventede sit barn. Hun lå på madrassen og hulkede, og hun var i øvrigt højgravid igen. Ulla sad på gulvet ved siden af og legede med en grydeske og en tom gryde. Stolene var væltet og bordet skubbet op i det ene hjørne. En kop lå knaldet på gulvet.

– Hvad er der dog sket, Gerda? spurgte jeg.

– Det er Harald, hulkede Gerda. Han har gennembanket mig. Han har også revet mit undertøj i stykker, og han skulle lige til at flå i min kittel, men den fik jeg da reddet. Han har også givet Ulla klø. Han hader det barn.

– Jamen, hvad har du da gjort?

– Gjort? Jeg har da ikke gjort noget. Jeg blev bare tosset over, at han har været væk i flere dage og ligget og horet med Inga, den luder. Han kom hjem hen på morgenstunden og purrede mig ud af sengen, hvis man kan kalde det her en seng, kommanderede mig til at lave brasede kartofler og spejlæg. Han var sulten, sagde han. Og meget træt. Jeg spurgte ham, hvor han havde været, og så svarede han, at det kom ikke mig ved. Hvad giver du mig. Ikke komme mig ved. Når hertugen har været væk i flere dage. Og ved du, hvad han så sagde? At hvis jeg ville være en sød pige og holde min kæft, så kunne vi måske gøre noget. Dum som jeg er sprang jeg til at lave kartofler og spejlæg, og da han havde spist det, forlangte han, at jeg skulle trække hans sko og strømper af og vaske hans fødder.

– Det gjorde du vel ikke, udbrød jeg, selv om jeg allerede kendte svaret.

– Jo, for jeg er snotdum og smadderforelsket i fyren. Men da hertugen så havde fået vasket sine fødder, klædte han sig af og sagde, at det skulle jeg også gøre, og så lagde vi os på madrassen ved siden af, men da jeg begyndte at blive kærlig, skubbede han mig til side og sagde, at jeg var en modbydelig, stinkende kælling, og at han ikke ville jage sin piller op i mig. Og ved du hvad så – så lå han og gjorde det med sig selv og grinede ondt. Han havde den frækhed at fortælle mig, at han havde været sammen med Inga, og hun var lækker solbrændt over hele kroppen og fantastisk at gå i seng med. Alt det sagde han til mig, mens jeg lå der ved siden af. Til sidst blev jeg tosset og skabte mig, og så begyndte han at banke mig og ungen også.

Gerda begyndte at hulke igen og skjulte ansigtet i armene. Jeg satte mig ved siden af hende og strøg hende over håret. Jeg anede ikke, hvad jeg ellers skulle gøre. Ulla knaldede hele tiden skeen ned i gryden og jublede højt. Det var næsten ikke til at holde ud at høre på. Jeg tog grydeskeen ud af hånden på hende og viste hende, hvordan hun skulle røre pænt i gryden, men så gav hun sig til at vræle om kap med Gerda, og jeg løftede hende op og tog hende ind til mig.

Gerda så op på mig. – Åh, sikken en elendighed, sagde hun og tørrede øjnene. Det er også noget at fylde dig med. Du er jo kun et barn. Men hvad skal jeg gøre?

– Gå fra ham, sagde jeg. Nu med det samme.

– Jamen, det kan jeg ikke. Hvad skal jeg leve af?

– Du har din socialhjælp.

– Hvis det bare var så enkelt, og hvis jeg ikke havde Ulla og ventede en til. Jeg kan ikke forsørge to børn med den smule, jeg kan få, og jeg får aldrig en øre ud af Harald. Jeg kan ikke tage arbejde, så længe jeg er gravid, og hvem skal senere passe de to, mens jeg går ud og tjener til føden. Nej, du kan tro, det ikke er let. Vi bliver også nok snart smidt ud herfra, for vi har ikke betalt husleje. Nok er han halvtosset, værten, men så tosset er han heller ikke.

– Har I noget at spise? spurgte jeg.

– Jeg var hjemme og besøge min mor, og hun stak mig lidt.

– Tror du ikke, du kunne bo hos din mor og få hende til at passe børnene? Ja, var det ikke en udvej?

– Jeg har snakket med hende om det. Hun vil ikke. Hun siger, at jeg selv har været ude om det, og hvad jeg selv har rodet mig ind i, må jeg også selv rode mig ud af.

Jeg havde ikke flere forslag. Situationen var håbløs. Jeg sad med Ulla på skødet og følte elendigheden lukke sig om mig, så det knugede for brystet.

Gerda så på vækkeuret, der stod på gulvet. – Du må hellere gå nu, Harald kan komme hvad øjeblik det skal være, og hvis han finder dig her, kan han jo godt regne ud, at jeg har fortalt noget, og så går han amok og slår mig ihjel, fordi han ved, at du vil rende det i farmor. Det må du altså love mig, ikke et ord til din mor, hende har han respekt for. Han ved godt, at han får nogle sandheder, hvis hun vidste, hvordan han opfører sig.

Jeg græd lidt, da jeg gik fra hende. Det var fortvivlende, at man ikke kunne hjælpe, kun se til. Jeg syntes aldrig jeg havde set et menneske så knækket. Den eneste trøst jeg kunne finde var, at Gerda selv havde valgt at leve sit liv sammen med en mand som Harald. Ingen havde tvunget hende. Det blev også mors ulykke, at hun giftede sig med far. Med eet slag kunne man ødelægge alle sine chancer i livet. Det var skræmmende at tænke på.

Besøget hos Gerda var blevet kortere end beregnet, og jeg havde fået lov til at være væk hele eftermiddagen, så jeg benyttede lejligheden til at tage hen til Rigmor og Magnus, som boede i en lang, trist gade med fuldkommen ens karreer på begge sider. Hun var stolt af den lille lejlighed, men de havde det også pænt, et blankpoleret spisebord med udtræk, fire polstrede spisestuestole, et dækketøjsskab, to klubstole og et rygebord med en hylde under til blade. Det var et hjem, hvor man følte, at der var harmoni og varme. Blot kunne jeg ikke lide det billede, de havde hængende på væggen, og som de havde fået i bryllupsgave af noget af Magnus’ familie. Det forestillede døden, der sejler med en kiste i en båd på vej til de dødes borg. Jeg sørgede altid for at sidde med ryggen til det. Det kunne give mig onde drømme. Et underligt billede at give til et bryllup.

Rigmor sad og tudede ved køkkenbordet.

Jeg var lige ved at udbryde. – Nå, tuder du også! Men kom i tanker om, at jeg ikke måtte sige noget om Gerda.

– Er det noget med Magnus? spurgte jeg.

– Nej, hvad skulle der være i vejen med Magnus. Han er så god og kærlig som dagen er lang. Nej, det er hans mor. Hun har lige været her, og du kan tro, hun var vred. Hun spurgte mig, om det var rigtigt, hvad min svigerinde Petra havde sagt, at jeg gik og sagde, at det ikke klædte hende at ryge store cerutter og bande.

– Er det Petra, der ryger cerutter?

– Nej, Magnus’ mor.

Petra var gift med en bror til Magnus, og Rigmor lå i evig krig med hende. De sladrede om hinanden over for Magnus’ mor for at komme i kridthuset hos hende. Når Rigmor gerne ville stå sig godt med sin svigermor, var det ikke, fordi hun elskede hende, kun fordi hun ville ærgre Petra. Rigmor kunne bedst lide sin svigerfar, som ellers var så grim, at jeg aldrig har set noget lignende. Han havde ingen hals, og hans tynde, tjavsede hår strittede til alle sider, han havde en tyk krop og under den et par tynde ben, og han havde griseøjne og skelede så meget, at man aldrig var klar over, om han så på en, når han talte.

Jeg var lykkelig over, at Rigmors problemer ikke var større, og lidt efter tørrede hun øjnene og pudsede næse og satte vand over til en kop kaffe. Det syntes jeg også, at jeg trængte til. Jeg var tør i munden og mat i knæene af al det drama, jeg havde været ude for.

Da vi sad ved kaffen, måtte jeg love Rigmor aldrig at sige noget til Magnus om hans mor, for han havde sagt een gang for alle, at han ikke tålte kritik af sin mor, for sådan var Magnus.

Rigmor og Magnus havde det godt sammen. Han var en flittig og pligtopfyldende mand, afholdt på sin arbejdsplads, bar hele sin ugeløn hjem og elskede Rigmor lige så meget, som da de var forlovet. Jeg kunne lide at komme hos dem. Der var orden i tingene, alt var så nyt og pænt i det lille hjem, jeg kunne mærke trygheden som små, kildrende elektriske stød. Der var kun det billede, jeg ikke brød mig om. Jeg ville aldrig i livet have døden hængende på min væg, men jeg sagde det ikke til Rigmor, jeg ville ikke såre hende.

Da jeg kom hjem, skiftede jeg med det samme til mit gamle tøj, kridtede mine nye sko og stillede dem ud i solen, så de kunne være tørre næste morgen. Så gik jeg ud i køkkenet og snuppede en portion rabarbergrød i spisekammeret, og da jeg havde spist det, gav jeg mig til at rydde op bag længen med vognporten og vejehuset. Jeg syntes godt, det kunne se pænere ud. Der var fuldt af brændenælder og mælkebøtter, og der lå en del halvrådne grene, som var smidt derhen i en dynge.

Mor talte så ofte om, hvor meget vi kunne få ud af gården, hvis far tog fat, og det var rigtigt, for når man kneb øjnene sammen, så det hele blev lidt sløret, og man ikke så manglerne, forfaldet og rodet, så kunne det godt se flot ud. Og hvis vi fik vand indlagt og elektricitet, kunne det ligefrem blive herskabeligt, for stuerne var jo store og præsentable, sådan som mor med Arnes hjælp havde fået det indrettet. Når mor rigtigt drømte, forestillede hun sig, hvordan det ville være, hvis der blev indrettet badeværelse i bryggerset og WC med træk og slip. Men så endte det altid med, at hun sukkede og sagde: – Det bliver aldrig til noget med den mand, jeg har. Han lover og lover, for det koster ham ingenting.

Ja, far var flink til at love. En sommer lovede han, at Irma og jeg skulle få en mandolin som belønning for at hjælpe til med at plukke jordbær, men da han fandt ud af, hvad en mandolin kostede, lavede han det om til en gynge, og det glædede vi os også til. Men det varede et år, før han fik den tømret sammen og hængt op mellem to stolper, og så viste det sig, at vi måtte gynge meget forsigtigt, fordi stolperne ikke var gravet langt nok ned, så de rokkede faretruende. Vi kunne faktisk kun bruge gyngen til at slå svalereder i.

Der var også den gang, hvor han lovede os en tur til Flensborg, så vi kunne opleve at køre over grænsen, men det blev ændret til Lillebæltsbroen, som lå nærmere, og det blev heller ikke til noget, fordi Aldrig mere Krig arrangerede en tur ud i det blå, og den tog vi med på. Vi fik aldrig set Lillebæltsbroen. I lang tid gik vi og glædede os helt fjollet til et ringspil, som han havde lovet os, men det glemte han alt om, og til sidst blev det for pinligt at minde ham om det.

Bjørn hoppede og sprang omkring mig, mens jeg arbejdede bag længen, og den rullede sig i brændenælderne og morede sig med at gå mig i vejen. Den lille, klodsede tumling var blevet til en stor, flot schäfer, som kunne fange ildere og rotter og knække ryggen på dem. Den fulgte mig ofte til skole, eller også stod den pludselig midt i skolegården, fordi den var sprunget over muren, og så måtte jeg følge den hjem, og det kunne der godt gå en time med. Den holdt sig mest til mor eller mig, far var den direkte bange for og gik i en bue uden om ham, skønt han aldrig slog den, men han havde heller aldrig givet den et kærtegn eller snakket med den. Han var begyndt at beklage sig over, at den åd lige så meget som et voksent menneske, og hvorfor kunne den ikke nøjes med kartofler, hvorfor skulle den absolut havde kød. Far fik gennemtrumfet, at den blev sat på smalkost, men Bjørn havde sine venner rundt omkring, som smed godbidder ud til den, og den kom altid glad og mæt hjem, når den havde været på turné.

– Der kan I se, sagde far. Den behøver ikke al den mad, den har ikke engang spist sine kartofler og rugbrødsskorper op.

Bjørn kunne blive væk i flere dage og tage ophold hos enten Rigmor og Magnus, eller hos onkel Mogens og tante Frida på Bøghøjgård eller hos storemoster, og den var velkommen alle steder. Sådan en udflugt kunne slutte med, at den kom slæbende hjem med en klump indvolde eller en halv komave. Bjørn vidste nøje, hvornår lastbilen med indvolde til afkogeriet kørte fra slagteriet og op ad Horsensvejen, og den vidste også, at der gerne faldt noget ned fra læsset, når bilen kørte op ad den stejle bakke. Far råbte op og sparkede ud efter Bjørn, når den mæskede sig med de blodige indvolde, og med skovl og spade samlede han resterne sammen og gravede dem ned på møddingen. Men Bjørn, der lurede i nærheden, gravede det hele op igen, lige så snart han var gået.

Da jeg var færdig med arbejdet, gik jeg ned til mor i hytten og spurgte, om jeg måtte få en buket blomster til at lægge på morfars grav. Jeg kunne godt lide at gå på kirkegården og se på gravene, særligt dem der var gjort meget ud af med store marmorplader, gyldne kors og hvide duer, og jeg gik rundt og læste alle navnene og inskriptionerne, men mest følte jeg mig draget af et stort mausoleum i et hjørne af kirkegården og ud til noget, der hed Djævlekløften. Det var en meget rig mand, der lå her i en sort marmorsarkofag i sit eget private kapel med en dobbelt smedejernslåge, som man kunne kigge ind igennem. Der lå næsten altid friske blomster på marmorlåget, og jeg bildte mig ind, at der var en sødlig duft. Det er liget, sagde Irma, når jeg fortalte hende om det, men selv om jeg var bange, kunne jeg alligevel ikke holde mig væk. Jeg elskede den kriblende fornemmelse i hårrødderne og sugen i maven, når jeg nærmede mig dødshuset. Jeg trykkede mig helt ind til gitterlågen og råbte uh-uh, og det gav et lille svagt ekko. Jeg gjorde det hver gang, det var noget, jeg forlangte af mig selv, selv om jeg var hundeangst.

Morfars grav var jeg ikke bange for, og jeg forestillede mig altid, at morfar kiggede på mig fra sin himmel, mens jeg sad på den lille hvidmalede træbænk, som en af mine onkler havde lavet og stillet op. Jeg sagde dav morfar, og jeg syntes, jeg kunne høre, at han svarede: – Nå, er du der, søster. Det var da pænt af dig at komme og besøge mig.

Jeg vidste nøjagtigt, hvor morfar lå, og mormor havde fortalt mig, at hun foldede hans hænder, lige før han blev kold, og præcist der, hvor hans foldede hænder måtte være, anbragte jeg min buket. Så tog jeg riven, der stod bag en tuja, og rev lidt foran gravstenen. Somme tider lavede jeg et zigzagmønster, og andre gange rev jeg i lodrette og vandrette felter.

Mormor var flyttet ud i annekset til De gamles hjem, hvor hun havde en lille hyggelig stue. En gang imellem kom jeg og overnattede hos hende. Hun var stadig bedstemor fra eventyret med små overraskelser og spændende dåser med bolsjer, chokolade og småkager, og for hende var jeg stadig en lille pige, der skulle puttes i seng med en honningmad. Mormor repræsenterede alt, hvad der var smukt og godt i min barndom.

Jeg fulgte markvejen hjem fra kirkegården, men jeg måtte løbe det sidste stykke, da jeg kom i tanker om, at Arne snart kom hjem, og så skulle jeg jo passe mine pligter, som han betalte mig for. Skoene havde jeg allerede pudset, så de var parat, men jeg skulle have tøjet børstet og hængt frem. Arne havde sagt, at de penge var givet godt ud, og så måtte jeg heller ikke svigte.

3

Far og mor delte ikke længere soveværelse. Det var ikke kun, fordi mor ikke tålte Livets Bog og tidsskriftet »Kosmos« på natbordet, eller fordi hun ikke kunne få far til at vaske fødder, men nu hvor sølvbrylluppet var overstået, havde mor ikke længere lyst til at gøre gode miner til slet spil. Hun havde svært ved at beherske sin foragt for far, og eftersom hun ikke syntes, at de havde noget som helst til fælles her i livet, ønskede hun heller ikke at have fælles soveværelse med ham.

Far fik Irmas og mit værelse med den store seng oppe på loftet, og Irma og jeg flyttede ned til mor. Vi var tilfreds med den ordning, fordi vi nu blev fri for at gå hen over det mørke loft om aftenen. Arne, der havde sit værelse ved siden af, var ofte ude om aftenen, og Irma og jeg var ikke tryg ved at ligge alene.