Erik Pouplier

Bødlen

Lindhardt og Ringhof

Bødlen

Copyright © 1996, 2016 Erik Pouplier og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711648483

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1

1993

Manden gik ned ad kældertrappen og støttede sig med den ene hånd til gelænderet. I den anden hånd bar han en plasticskål med en portion ris iblandet nogle kødstumper.

Han kom ned i sin garage, der lå under huset, men dog ikke dybere, end at dagslys kunne trænge ind gennem to små, smalle vinduer, som sad lige under loftet i jordhøjde. En 16 år gammel velholdt Peugeot optog næsten al pladsen i garagen, men på den ene væg hang værktøj sirligt ordnet på to lange stænger, og op imod væggen på den anden side af bilen stod en vinreol.

Man kunne se på vinduesnicherne, at murene var en halv meter tykke.

For enden af garagen, modsat vippeporten, fandtes en rummelig grotte, som var spærret af med et gitterværk og en fløjdør, som næsten altid stod åben. Fløjdøren var gjort lydtæt med blyplader, som var dækket af voksdug. I gitterværket var en smal låge med svært låsetøj. Inde i grotten var bygget en niche med et toilet og en håndvask, og fra loftet hang en nøgen pære ned. Langs den ene væg stod en bænk med et bord og en slidt lænestol foran, og inderst i grotten, hvor der var lavere op til det hvælvede loft, kunne man se en varmeovn, der var beregnet til flaskegas.

Under trappen førte en dør ind til endnu en grotte, men mindre end den anden, og her var en varmtvandsbeholder ophængt, men der var også plads til brændeknuder, kasser, fejekoste og en hylde med malerbøtter.

Manden gik hen og skubbede madskålen ind under gitteret, som manglede 15 cm i at nå helt ned til gulvet.

På bænken sad en ældre mand med hår og skæg, der var hjemmeklippet. Han var iført cowboybukser og flere trøjer, for selv om det var et mildt efterår med 14 grader udenfor og midt på dagen, så havde han alligevel lidt svært ved at holde varmen, indtil han fik udleveret en gasflaske og kunne tænde ovnen.

Han rejste sig langsomt, tøffede hen til gitteret og tog madskålen op. En gaffel lå tværs hen over skålen. De to mænds blikke mødtes, men de var udtryksløse.

Den ældre mand gik tilbage til sit bord, hvor der lå en lille stak slidte billigbøger og ellers ingenting. En tyk hynde dækkede bænken, som også var hans soveplads.

Han vendte sig om mod gitteret og stirrede hen på manden, som var blevet stående på den anden side.

“Nå?” sagde han.

Den anden svarede ikke.

“Har De så tænkt over det?”

“Ja.”

“Og hvilket resultat er De kommet til?” Han talte med en rusten gravrøst.

“At du bliver, hvor du er.”

“De synes ikke, at 26 år skulle være nok?”

“Nok? Hvad er nok, når man har begået en så skændig handling. Du tænker i andre baner end jeg.”

Fangen, som var krumbøjet og hang med hovedet, så ældre ud end sine 73 år på grund af sin gustenblege kulør, de dybe furer i ansigtet og uordentlige hår og skæg. Han satte plasticskålen hårdt fra sig.

“Når solen ikke skinner, kniber det med at læse. Kan jeg få lyset tændt nu?”

“Ja.”

Manden, der svarede, forsvandt op ad trappen og lukkede døren efter sig. Den var polstret med skumgummi på begge sider. Da han stod i gangen, tændte han for lyset nede i grotten og garagen.

Han gik ud i køkkenet og satte en tallerken frem. På komfuret stod en grøntsagssuppe og småkogte. Han åbnede for brødposen og tog en baguette frem. Den var fra dagen i forvejen og blød i skorpen, så den skulle varmes i ovnen. Han havde en ost liggende, som han befriede for noget af skorpen og anbragte på bordet.

Han slukkede under suppen, hældte den op i tallerkenen, tændte for et lille fjernsynsapparat, som stod på en hylde oven over bordet, satte sig og begyndte at spise. Så kom han i tanker om brødet i ovnen. Med en ed sprang han op, hev brødet ud af ovnen, brændte fingrene og kylede baguetten hen ad køkkenbordet. Skorpen var begyndt at blive sort, men det var ikke værre, end han kunne skære det fra.

Han satte sig igen, men opgav at følge programmet, hvor en eller anden konkurrence var i gang med det sædvanligt støjende publikum i studiet. Han rakte armen op og skruede ned for lyden. Nu ville han have madro.

Han var irriteret. Et eller andet havde irriteret ham lige fra morgenstunden. Vidste ikke hvorfor. Der kunne være tusind ting. Patrick f. eks. Med hans evindelige tåbelige benådningsansøgninger. Tanken om at give ham fri var grotesk. Imod enhver sund fornuft. Hvordan skulle det kunne lade sig gøre? Kun for et syns skyld havde han lovet at tænke over det. Hvornår gik det op for Patrick, at han var livstidsfange og ikke kunne forvente at komme ind under samfundets pladderhumanistiske holdning til krigsforbrydere, torturbødler og mordere.

Etienne Dumoulin var i grunden ikke nogen bitter mand at se på. Hele hans mundparti var støbt i glade folder, der gik helt op i kinderne, og han kunne skælde ud uden at se vred ud. De otte, dybe bølgelinjer hen over panden var heller ikke noget tegn på misfornøjelse. De kom og gik, mens han talte og var snarere et udtryk for veloplagthed. Kun stemmeklangen kunne røbe hans sindsstemning. Når han hidsede sig op, fik den klang af to metalplader der slog mod hinanden, og når han var indigneret strammedes stemmebåndene og blev til to stykker sandpapir.

Han havde levet alene – bortset fra fangen – i sit 150-år gamle bondehus, siden han i begyndelsen af tresserne var blevet skilt og Beatrice forsvandt ud af hans verden. Heldigvis tog hun ingen børn med sig. De havde ingen. Det var den væsentligste grund til skilsmissen. Og siden havde Etienne ikke haft lyst til at prøve et nyt ægteskab og blive stillet over for nye beskæmmende bebrejdelser, fordi han måske måtte bære skylden for manglende forplantningsevne.

Da han havde spist sin suppe og nogle humpler ost, som han skyllede ned med rødvin, åbnede han skuffen i bordet og tog sin dagbog frem. Den havde han ført i 26 år, ikke hver eneste dag, men i hvert fald flere gange om ugen. Han læste ofte i den, konfronteredes med sine tanker og oplevede sine skiftende sindsstemninger og alle de begivenheder, som retfærdiggjorde hans justits, og læsningen styrkede altid hans samvittighed. Han fandt en kuglepen og begyndte at skrive:

5. august 1993

Patrick har påny bedt mig overveje, om tiden ikke var inde til at slippe ham løs. Jeg afslog det. Tiden er aldrig inde til at tilgive et uhyre, som har myrdet ens far og mishandlet ens mor til døde foruden al det andet, han har gjort. Jeg kan ikke nævne det med far og mor uden, at jeg igen får tårer i øjnene, både af sorg og forbitrelse. Far blev kun 37 år på grund af det udyr. Men svinet har aldrig til fulde forstået mine følelser, han har aldrig kastet sig for mine fødder og bedt om tilgivelse. Jeg ved ikke, om det ville blødgøre mig. Næppe, hvis jeg skal være ærlig. Hvad han har gjort er så grusomt, at det ikke nogen sinde kan tilgives. Hvordan skulle jeg kunne gøre det. For en fange, der har siddet indespærret i 26 år, er der gået lang tid. For mig er det, som om det skete i går.

Hvor ofte har jeg dog ikke tænkt på, at det ville have været så langt lettere for mig, om jeg havde dræbt ham i stedet for at spærre ham inde i grotten. Men jeg kommer jo altid til det resultat, at jeg ikke kan dræbe et menneske – end ikke et umenneske. Og derfor har jeg måttet vælge det sværeste. nemt har det i sandhed ikke været.

Somme tider kan jeg ikke udholde synet af ham. Sådan har jeg det f. eks. i dag. Til tider lider jeg naturligvis også under, at han ved sin nærhed holder de forfærdeligste minder friske, men under alle omstændigheder ville jeg ikke kunne glemme, heller ikke med ham som død.

Gennem alle årene har han jamret over, at det er et umenneskelig fangenskab.

Umenneskeligt? Har jeg måske nogen sinde pint ham eller slået ham? Får han måske ikke mad hver dag, kommer han ikke dagligt ud i frisk luft, hvis han ellers opfører sig ordentligt?

Hvad ville mor ikke have sagt, om dette afskyelige menneske havde fået lov til at fortsætte sit behagelige liv med godt arbejde og kone og børn. Hun ville have sagt: etienne, gør dog noget! Hun var en stærk kvinde og streng, også over for mig, men jeg elskede hende jo alligevel, næsten lige så højt som jeg elskede far, og hendes retfærdighedssans var der ikke noget i vejen med.

Nok for i dag. Nu vil jeg se en film i fjernsynet, og hvis den keder mig, bliver jeg så dejlig søvnig og kan gå på hovedet i seng.

Etienne lagde dagbogen ned i skuffen igen. Inde i stuen på bogreolen havde han 25 andre stående. Han skruede op for lyden til fjernsynet. Filmen var endnu ikke begyndt, men orgiet af støjende reklamer var i fuld gang.

Etienne sad i en forholdsvis magelig stol med armlæn. Her i køkkenet tilbragte han næsten alle aftener. Kun på søn- og helligdage kunne han finde på at tænde op i pejsen inde i stuen og måske sætte sig og læse i en bog. Han havde bunker af bøger i alle genrer, men mest kærligheds- og kriminalromaner, som han købte billigt i bundter på det lokale marked. Han holdt af at læse. Det og fjernsynet hjalp til at spærre for alle de tanker, som svirrede i hovedet på ham. Han følte, at han ville blive tosset, hvis han ikke hver dag søgte adspredelse.

Patrick nedenunder havde læst alle kærligheds- og kriminalromanerne flere gange, men der gik nogle år, før han. bad om en bog. Etienne fattede ikke, at han kunne sidde og stirre ud i luften dag efter dag uden at foretage sig noget. Tale ville han heller ikke. Etienne tænkte, at det var på grund af åndelig afstumpethed.

På et vist tidspunkt begyndte Patrick at få psykiske problemer og opføre sig mærkeligt, måske var der alligevel noget, der ruskede inde i ham, og som han ikke kunne være alene med. Det hjalp, da han fik noget at læse i, selv om det i begyndelsen faldt ham svært. Han sagde, at han ikke siden han gik i skole havde åbnet en bog.

Indimellem bestemte Etienne, at der skulle være læsepause, fordi Patrick havde godt af at sidde og tænke sig om og måske efterhånden finde ud af, at han var et slet menneske. Men han havde aldrig vist tegn på anger. I de sidste par år havde han ellers fået meget mere tid til at tænke, fordi det nu kneb med synet og han kun kunne læse en halv eller hel time ad gangen.

Filmen kedede Etienne. Det var ikke andet end biljagter og sanseløst skyderi. Han orkede ikke at se den til ende, så han slukkede. Han så på sit ur. Klokken var kun 21.30. Han plejede at slukke lyset i garagen klokken 22.00, normal fængselstid, men nu ville han gå i seng og se, om han kunne læse lidt. Han havde ikke lyst til senere at stå op blot for at slukke, så han gjorde det nu. Patrick så formentlig også fjernsyn. Det var sjældent, han læste om aftenen. Det var først for nogle få år siden, at han havde fået fjernsyn, da Etienne købte et nyt og stillede sit gamle apparat ned til ham.

Tidligere havde Etienne slæbt sit tv-apparat med stueantenne ned i garagen og ladet Patrick se med, når der var noget, som Etienne ønskede, at han skulle se. Film om tyskernes eller japanernes grusomheder under verdenskrigen, reportager eller debatter om terror og tortur, også under kommunisternes herredømme, alt, hvad der handlede om ondskab i verden.

Til at begynde med turde Patrick ikke andet end at følge med, men så kom en periode, hvor han tillod sig at vende ryggen til, og så bar Etienne apparatet op igen. Men han blev ved med at stille med det, hver gang der var en film eller debat, som Patrick skulle tvangsindlægges til, og til sidst overgav fangen sig og kiggede med gennem tremmerne. Filmene var trods alt en slags underholdning, og rædslerne og de menneskelige lidelser, som han blev præsenteret for, gjorde ikke noget indtryk på ham. Det var tydeligt, at han ikke kunne føle noget ansvar for, hvad andre bødler havde begået af ugerninger. Selv meget hårde torturscener syntes ikke at ryste ham, eller også tvang han sig til at holde masken.

Etienne hentede en bog, som han var i gang med, en murstensroman om Hermann Görings liv, lige fra han var barn, og indtil han i sin celle i Nürnberg ærgerligt nok så sit snit til at knække en cyancalium-kapsel mellem sine tænder. Han slap for let. Ligesom Hitler, Goebbels og Himmler. Til gengæld blev en række andre af topfigurerne i det onde oligarki hængt eller spærret inde i Spandau-fængslet, men det var der 400 sider til endnu.

2

Etienne tog det indrammede billede af sin far ned fra en hylde i køkkenet og kiggede på det i flere minutter. Så førte han det til sine læber, trykkede et kys på det kolde glas og satte billedet på plads igen.

Faderen var en smuk mand, og kæk så han ud i sweater og knæbukser foran sin nye cykel. Billedet var taget et år før Anden verdenskrig brød ud. Etienne gik ud fra, at det var moderen, der havde fotograferet, hvis de overhovedet ejede et fotografiapparat. Ellers en ven eller en slægtning på besøg. Der eksisterede ikke noget fotografi af moderen som voksen, kun et par billeder fra barndommen.

Ritualet med faderens billede var begyndt at blive et dagligt fænomen. Det var det også i de første par år efter, at Etienne havde fundet det i en skuffe. Men så gik det over til at blive en sporadisk sønlig kærlighedserklæring til en dybt savnet far.

Derefter kom de mange år, hvor billedet ikke længere havde nogen udstråling, men kun var et dødt billede, og hvor Etiennes tanker og følelser var nedsænket i et syrebad af had til forældrenes morder og senere var fuldkommen domineret af glædesrusen og triumfen over at have fanget bødlen og dømt ham til livsvarigt ophold i grotten.

Nu, hvor hans følelsesregister var under kontrol, tænkte han fremdeles på forældrene med bitter sorg, men uden det skærende raseri over deres skæbne, som tidligere sled i ham. De havde opnået en helgenstatus i hans hjerte, og som sådan forgudede han dem. De var martyrer, faldet som ofre for den skinbarlige ondskab, som han ikke fandt nogen tilgivelse for.

Når Etienne havde kysset sin fars billede og sat det på plads igen, stod han stille et halvt eller helt minut med lukkede øjne og fremkaldte sig sin mors ansigtstræk, og han bildte sig ind, at han på den måde hindrede, at de nogen sinde skulle blive udvisket.

Det var de heller ikke blevet i alle de år, hvor Etienne var så optaget af den uret, han selv havde lidt ved at blive gjort forældreløs på grænsen mellem barndommen og det voksne liv, at de døde forældre var trådt i anden række og blot manifesterede sig som en dyb smerte.

Men da den epoke var overstået, fremkaldte han igen moderens lidt markerede ansigt træk for træk. Faderens havde han jo hele tiden haft for øje. Han stod på hylden og smilede i sin ramme, en køn, ung mand med et langt ansigt, et par klædelige, karakterfaste furer om munden og et tæt, kraftigt sort hår, som var noget viltert, måske fordi det blæste på det tidspunkt, hvor billedet blev taget. Det var forbavsende skarpt, når ellers Etienne huskede en gang imellem at tørre glasset af for kys og køkkenos.

Solen stod højt på himlen, og der var varmt i køkkenet, selv om vinduet stod åben. Etienne havde kun sin undertrøje på, så han led ikke under varmen, selv om han stod over komfuret og stegte nogle Toulouse-pølser. Han varmede den ris op, som var tilovers fra dagen i forvejen, hvor de havde fået koteletter.

I de første par år havde Etienne stået og lavet fangekost, ensformigt, ikke ligefrem velsmagende, men så nærende, at fangen kunne opretholde livet. Det blev Etienne imidlertid træt af, så nu fik hunden samme mad som sin herre bortset fra de dage, hvor Etienne var lækkersulten og undte sig en bedekølle eller en skive kalvekød eller en farseret kylling eller en oksesteg, som han kunne skære af i flere dage. Så havde han enten noget dåsemad til Patrick eller kartofler og grøntsager fra haven. Men der var sjældent mere end tre eller fire kødløse dage for fangen. Derefter fik han f. eks. en skive skinke. Af humane grunde.

Etienne kunne ikke huske, hvornår Patrick sidst havde klaget over maden. Han spiste, hvad der blev langet ind under jerntremmerne, og han havde kun levnet, når han klagede over dårlig mave, men det var sjældent. I begyndelsen havde han vist nok troet, at han skulle sultes ihjel, så han blev glædelig overrasket, da der pludselig skete en kostforandring. En gang imellem fik han et æble til dessert og et par gange i løbet af vinteren en skål grøntsagssuppe som forret. Men så var Etienne også bange for, at han var ved at blive for blødhjertet.

To pølser, fire kartofler, en lille portion bønner og en kvart baguette. Det fyldte hele plasticskålen. Han stak en gaffel i og bar maden ned i kælderen og hen til grotten.

Patrick sad på sin bænk og døsede i varmen. Etienne sparkede til jerntremmerne og skubbede maden ind forneden. Patrick vågnede og rejste sig med besvær. Det kunne ikke nægtes, at alderen var begyndt at trykke. Holdningen var ludende, og når han forglemte sig, skar han gammelmandsgrimasser. Han forsøgte ellers at skjule, at fængselsophold og alder truede med at knække ham. Etienne vidste ikke, hvorfor fyren forsøgte at spille rollen som den sejlivede og ukuelige, for det kunne han jo ikke opnå noget ved. Måske var det en slags selvopholdelsesdrift. Stolthed? Næppe. Hvad havde den mand at være stolt af?

Patrick bukkede sig, tog skålen op og blev stående et øjeblik.

“Er det onsdag i dag?” spurgte han.

“Nej tirsdag.”

“Virkelig. Hm. Der vil være en del flere bønner at plukke i dag.”

Han sagde det kun for at sige noget. Der var ingen mening i det. Hver dag i denne tid var der mange bønner at plukke.

Patrick satte sig hen til bordet og begyndte at spise. Etienne forlod ham og gik ovenpå for at stege pølser til sig selv.

Han tændte for fjernsynet. Det var en vane, han havde tillagt sig fra den tid, hvor ensomheden begyndte at plage ham. Men det var langt fra altid, han fulgte middagsprogrammerne, som sjældent interesserede ham. Han nød imidlertid sin mad bedst og slappede af, når han samtidig hørte stemmer. Næsten hver dag var der en konkurrence på skærmen efterfulgt af en kort forbrugerudsendelse, som ikke interesserede ham, men damen, der præsenterede programmet, var køn og charmerende, og Etienne kastede hyppigt et blik på hende. Kl. 13 fulgte han nyhederne, mens han drak sin kaffe. Om dagen skiftede han aldrig kanal, kun om aftenen, når han valgte den film, som han gerne ville se. De fleste havde han allerede set flere gange, men i mange tilfælde kunne han højst huske nogle få særprægede scener fra dem og aldrig slutningen.

Etienne drak sin kaffe ud, læste lidt i en gammel avis – han købte kun avis to gange om ugen, når han var i landsbyen for at handle – og rejste sig så for at lade Patrick komme på gårdtur. Etienne fastholdt fængselsbetegnelsen “gårdtur”, selv om turen ikke foregik i en gård, men på et terræn bag huset og de klipper, som var en forlængelse af grotten. Når det drejede sig om en fange, var det mere naturligt at tale om gårdtur end om en tur i haven.

Da Etienne kom ned ad trappen og råbte “gårdtur”, rejste Patrick sig og vendte ryggen til, som han havde fået ordre til fra den første dag, hvor han havde fået tildelt det privilegium, at han først jævnligt og derefter dagligt kunne få lov til at trække frisk luft.

Han var naturligvis fortrolig med ritualet. Etienne løftede en tredive meter lang jernkæde, som var fastgjort til væggen, låste op og åbnede gitterlågen, kastede den frie ende med en lås og nøgle ind i grotten og smækkede lågen i igen.

Patrick satte sig, tog en klud frem under bænken, bandt den om den ene ankel for at beskytte den, viklede kæden om benet og drejede nøglen om i låsen. Han rejste sig og kastede nøglen ud gennem tremmerne til Etienne. De to mænd havde af sikkerhedshensyn aldrig håndkontakt med hinanden. Etienne låste gitterlågen op og trådte til side. Som altid holdt han en kølle i hånden. Den havde sin faste plads i et hjørne af garagen.

Kun én gang havde den været i brug, da Patrick engang forsøgte at råbe til en cyklist, som han havde fået øje på ikke langt borte. Kølleslaget havde lige siden frataget ham lysten til at lave den slags numre. Det var ved den lejlighed, at Etienne blev klar over, at Patrick var rædselsslagen blot ved tanken om korporlig afstraffelse. Det var ikke suspenderingen af gårdture i to uger, men slaget i baghovedet, som gjorde ham til mønsterfange. Den gamle bøddel, som i sine yngre dage kunne være nok så brutal, var selv temmelig ømskindet. Etienne huskede de to gange, hvor Patrick havde haft en smule tandpine. Den jammer! Manden havde stønnet og vredet sig og troet, han skulle dø.

Lænken raslede og slog mod cementgulvet, da Patrick med usikre skridt forlod grotten og garagen og fulgte en sti, der førte om bag huset til et halvvildt terræn, som faldt i to terrasser. Etienne var lige bag ham. Til trods for lænken turde han ikke overlade Patrick til sig selv. Med et af de klippestykker, som grunden var fuld af, ville han måske være i stand til at knuse lænken, og selv om hele grunden var omgivet af et to meter højt trådhegn og en altid aflåst smedejernslåge, ville Patrick måske være i stand til at klatre over og flygte. Etienne turde ikke nære blind tiltro til Patricks synlige tegn på alderdomssvækkelse.

I de sidste fem år havde Patrick ofte plaget om at få lov til at færdes uden lænke og – lidt for mistænkeligt – henvist til sin tiltagende skrøbelighed, som skulle gøre lænken overflødig. Han glemte, at han ellers søgte at skjule sin svækkelse.

Hver gang havde Etienne da også afslået. “Jeg er roligere ved, at du er i din lænke på gårdtur. Selv når du arbejder i din køkkenhave, generer den dig jo ikke synderligt.”

Køkkenhaven lå på den øverste terrasse. Patrick havde for mange år siden fået lov til at anlægge den og dyrke grøntsager og krydderurter. Han havde ryddet området for sten og med en hakke fjernet klippestykker og derefter bearbejdet jorden, tilført muld og spagnum og gjort området klar til såning. Etienne hentede, hvad han havde brug for og bad om. I de første par år var udbyttet magert, og flere af grøntsagerne temmelig elendige, kun løgene og tomaterne var fine, og det lykkedes også med krydderurterne, men med erfaringer og rigeligt med gødning opnåede Patrick helt gode resultater bortset fra de år, hvor enten bønner eller ærter eller gulerødder af en eller anden grund slog fejl.

Etienne kunne godt mærke, at køkkenhaven sparede ham for nogle penge, og han var også selv blevet gladere for at spise grøntsager, end han tidligere havde været. Patrick fik sin part, skønt han ikke fortjente kostforbedringen, men det sparede på andre ting. Om vinteren fik han kun grøntsager en eller to gange om måneden.

Ud over køkkenhaven var der ikke meget at gøre på grunden.

Kun fjernelse af ukrudt, beskæring af vilde buske, bekæmpelse af brombærkrat og nedsavning af visne grene på træerne. Det passede Patrick også. Etienne gik aldrig på havearbejde sammen med Patrick. Det kunne svække hans årvågenhed. Men når Patrick var tilbage i sin grotte, kunne Etienne godt gå ud og fortsætte med noget af det arbejde, som Patrick var begyndt på.

Mange gange søgte Patrick at overtale Etienne til at lade ham fortsætte endnu lidt med havearbejdet, især når det var højsæson i køkkenhaven, men Etienne holdt stejlt på, at en gårdtur havde sin begrænsning, og heller ikke om sommeren kunne der normalt blive tale om at ændre rytmen. Patrick måtte aldrig glemme, at han var underkastet fængselsdisciplin, ikke ansat som havemand.

På den næste terrasse lå et lille hønsehus med indhegning, som Patrick havde bygget under Etiennes opsyn. Men det var Etienne selv, der fodrede hønsene og rensede ud i hønsegården. Patrick fik et æg om ugen. Resten beholdt Etienne for sig selv. Når der skulle slagtes en kylling, satte han Patrick til det. Han vred halsen om på dem. Det kunne Etienne ikke få sig selv til.

Patrick plukkede bønner, courgetter og tomater og lagde grøntsagerne i en kurv, som han havde bragt med fra garagen. Bagefter lugede han lidt og vandede med haveslangen, der var næsten lige så lang som lænken. Etienne havde ofte gjort den iagttagelse, at Patrick ikke lignede en ond mand, når han gik i køkkenhaven og passede grøntsagerne.

Han havde fyldt sin kurv, kiggede på sit armbåndsur og gav sig derefter til at trave rundt på grunden, så langt kæden rakte. Han havde årelang træning i at bevæge sig op og ned ad stierne og samtidig passe på, at kæden ikke viklede sig om bevoksning og gamle stubbe, og hvis den alligevel gjorde det, fik han den hurtigt fri ved at sparke bagud med benet.

Han vidste hele tiden hvad klokken var, og hvornår tiden var udløbet, men han kom aldrig tilbage, før Etienne rejste sig og rykkede i kæden eller gjorde tegn til ham. Han levede måske i det forfængelige håb, at Etienne en dag skulle glemme tiden.

Patrick gik foran op til garagen, stillede kurven med grøntsagerne fra sig, gik ind i sin grotte og satte sig på bænken. Etienne var i hælene på ham. Han smed nøglen ind i grotten, så Patrick selv kunne befri sig af lænken. Gitterlågen blev smækket i og låst og vippeporten lukket, og derefter forsvandt Etienne op ad trappen. De havde ikke mælet et ord til hinanden under hele gårdturen.

Etienne skænkede sig et glas rosé og satte sig ud ved et bord foran huset.

Det var en smuk dag, så smuk som alle andre dage i månedsvis. Han kunne høre det sagte brus fra et lille vandfald ikke langt borte. Det gamle stenhus lå for enden af en grusvej. Det nærmeste nabohus kunne ikke ses, men der lå efterhånden flere huse på vejen beboet af folk, der kunne lide at være isoleret. Etienne vinkede til dem, når han kørte forbi, og de vinkede tilbage. Kun sjældent var de i nærmere kontakt med hinanden. Man respekterede en eneboers krav på fred.

Fra huset var der udsigt til bjerge og klippelandskaber, og sjældent hørtes andre lyde end bjældeklang fra fåre- og gedeflokke eller hundeglam i det fjerne.

Den smukke dag afløstes af en lige så smuk aften med lunhed og mørke og lysene, der skinnede som stjerner og røbede, at egnen ikke var mere øde, end at der lå en landsby i bunden af en dal.

3

Etienne kom ned ad trappen, stillede sig foran gitteret til grotten og lagde armene over kors. Det kunne virke en smule provokerende, den måde han stod på.

Patrick sad og læste i en bog. Han sænkede den og så op på Etienne.

“Didier fik 10 års fængsel for at dræbe uhyret Bousquet. Jeg har lige hørt det i radioen. 10 år for at udrydde den mand, der som politichef i Vichy gav ordre til at arrestere jøder og modstandsfolk og sende dem til tyske koncentrationslejre. Du ved, hvad jeg føler.”

“Ja,” sagde Patrick og vendte blikket bort. Han vidste, hvad der kom.

“Hvis jeg i stedet for at tage dig til fange havde skudt dig den gang og derefter var blevet arresteret, så havde jeg også fået mindst ti år.”

Patrick nikkede. Han så træt ud. Furerne i ansigtet forekom dybere.

“Samfundet hævner sig på enhver der udøver retfærdighed og gør op med forbryderne.”

Patrick turde aldrig sige ham imod.

“Dommen betyder, at Vichy igen har fået aflad. Man må ikke dræbe svinene fra den gang.”

Etienne talte roligt. Han var for længst ophørt med at hidse sig op. Han stod blot og tænkte højt og fik samtidig luft for noget, der ellers ville stikke fast i halsen på ham. Han kunne ikke betragte Patrick som en samtalepartner, kun som en boksebold.

“Desværre noget sindsforvirret, denne Didier. Lige før dommen bad han Gud tilgive ham. Gud og Bousquets familie og jøderne, fordi han havde forhindret processen mod forbryderen. Som om det var noget at undskylde. Vi ved jo, hvordan det går med den slags processer. Juraen vrides som en karklud, og sagen trækker så længe ud, at den anklagede dør af sygdom eller alderdom.”

Patrick så stift ud i luften. En boksebold svarer ikke igen.

Etienne blev stående med korslagte arme og vippede lidt fremover på fødderne.

“Hvor mange år tror du, jeg ville få, hvis jeg satte dig på fri fod og du gik til politiet? Hvad tror du det koster at holde sine forældres morder indespærret i snart tredive år?”

Etienne fik ikke noget svar. Det havde han heller ikke ventet. Det var ikke noget spørgsmål. Det var for hvor ofte en gang en konstatering af, at samfundet ikke tolererer selvtægt, selv om det er menneskeligt og forståeligt, når man ved, hvor langt forsvarsadvokaterne vil gå for at få de skyldige fri i enhver sag fra krigsårene. Etienne var lige oprørt, hver gang en krigsforbryder gik fri på grund af alder og dårligt helbred. Så endte det alligevel med, at de slap godt fra deres handlinger. Men Etienne havde lært at beherske sig og ikke råbe op som tidligere. Han ønskede blot, at Patrick hele tiden skulle være underrettet så han ikke glemte, hvorfor han ikke kunne løslades. Det var han mere og mere tilbøjelig til. Herregud, det var jo så længe siden. Han troede nok, at skyld var noget, der rustede op med tiden.

Deres blikke mødtes, men kun i nogle sekunder. Patricks øjne løb i vand, så han måtte blinke kraftigt for at klare synet, og pludselig var Etienne væk.

Han satte sig ved bordet i køkkenet og tog sin dagbog frem. Han skrev datoen og fortsatte så:

Den 8. juni sidste år opsøgte Christian Didier den tidligere politichef i Vichy, René Bousquet, på hans adresse i Paris og skaffede sig adgang ved at fremvise et falsk identitetskort tilsyneladende udstedt af Indenrigsministeriet og under påskud af, at han kom med en stævning. Han dræbte forbryderen med fem pistolskud.

Som jeg skrev den gang burde Didier være hyldet for sit mod. Han sparede samfundet for en kostbar proces, der var under forberedelse, og han sørgede for, at Bousquet fik sin straf og ikke blev frifundet af mangel på beviser så mange år efter eller benådet på grund af sin høje alder – på det tidspunkt 84 år.