Erik Pouplier

Pigestorm eller det blide oprør

Illustreret af H. Gantriis

Lindhardt og ringhof

Pigestorm eller det blide oprør

Copyright © 1970, 2017 Erik Pouplier og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711648636

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Til

Annalise
med tak for rødhåret inspiration og oprørske tanker.

Universets krop er en kvindes

og skabt af en kvindes hånd.

Alle verdners støtte er kvinden.

Hun er vores legemes ånd.

Der er ingen anden slags lykke

end den, hun kan byde os på.

Og der er ikke andre veje

end dem, som hun byder os gå.

Der er ingen skat, der kan lignes

ved kvinden på hele vor Jord,

hverken valfart, bøn og askese

eller yoga og magiske ord.

(Digt af den indiske religions tantralitteratur, skrevet næsten 1000 år efter matriarkatets ophør, men med dybe rødder i den tid, da kvinden havde førstepladsen)

1

– Tak for behagelig rejse.

Marketingchef Jens Piltrup sendte stewardessen et stort smil, da han steg ud af maskinen i Københavns Lufthavn. Som sædvanlig havde det været afslappende og opkvikkende efter et hektisk New York-besøg med et anstrengende arbejdsprogram at hengive sig til de søde luftværtinders charmerende omsorg og puslende pleje. De luftbårne pigers indtagende væsen og veloplagthed løftede flyrejser op i et helt andet plan. Ingen anden rejseform ydede manden en så forbilledlig service, tænkte Jens Piltrup. Det kvindelige, rejsende publikum blev der i grunden ikke gjort så megen stads ud af. Busog togkonduktører kunne jo aldrig blive det samme. Der havde været røster fremme om at give mænd adgang til stewardesse-faget. Piltrup trøstede sig i overbevisningen om, at intet luftfartsselskab ville kaste sig ud i et så hasarderet eksperiment Mænd udgjorde langt de fleste og største kunder i luftfarten, og selskaberne ville næppe være interesseret i at gøre flyrejser mindre attraktive for mændene. Mandlige stewardesser, nej det var en afsindig idé.

Kaja stod og ventede bag glasruden i ankomsthallen, og Jens vinkede glad til hende, inden han gik gennem tolden. Et lille sug i maven, et sekunds nervøs prikken i huden, og så var det overstået. Han blev aldrig så forhærdet en smugler, at han kunne vandre forbi tolderen med to ekstra halve flasker whisky i mappen uden at blinke og uden at skænke risikoen en tanke.

Hun så godt ud, Kaja, ikke en dag over otteogtyve, selv om dåbsattesten sladrede med de femogtredive. Slank og velplejet, elegant, ikke blot i tøjet men i hele sin holdning. Det slog Jens, at hun kunne hamle op med den sødeste stewardesse. Fuld af charme, intelligent, lystigt glimt i øjnene. Denne kvinde har alt, konstaterede han, mens han omfavnede hende. Gudværelovet også en mand, der skønnede på det!

– Træt, Hjerte?

– Åh. Han slog det hen. Med sådan en kvinde burde man vel i grunden altid stræbe efter at vise sig fra den virile side. – Du ved, det er jo ikke nogen ferie. Altid knokler man, men det vil vi ikke tale om. Jeg er lykkelig for at være hjemme igen.

– Du sendte ikke et kort alligevel. Børnene og jeg har gået og spejdet efter det.

– Jeg er ulykkelig, men jeg havde ikke et minut. Og om aftenen tumlede jeg lige i seng. Men jeg har tænkt på jer.

– Om morgenen?

– Ja, også om morgenen som vi aftalte.

Han slog armene om hende igen. – Du ser dejlig ud.

– Tak.

– Hvordan har børnene det?

– Charlotte har fået 11 i regning, og Gert har ikke sovet i nat for tandpine. Nu skal det også være slut med det slikkeri. Han er selv med på det. De er meget spændt på, hvad du har med hjem. Du har da –?

– Jo, jo, jeg sprang rundt i Macy, en astronautdragt til Gert med plastichjelm og det hele og til Charlotte en dukke, som er den mest livagtige baby. Du skulle have set tolderens ansigt, da han åbnede kufferten. Et sekund troede han, det var en abort, jeg rejste rundt med. Hun kan give den rigtig mælk af en sutteflaske, det ryger ned i en plasticbeholder i maven, og den kan hun tømme gennem ryggen bagefter.

– De bliver helt vilde. Og håndklæder?

– Ja, håndklæder fik jeg også. Usandsynlig lækre. Hvor holder du?

Hun stak armen ind under hans, og gik mod udgangen.

– Vi må lige have fat på en taxa, sagde Kaja.

– Taxa? Har du ikke vognen med herud?

– Nej.

– Kaja!

– Rolig Hjerte. Jeg har ikke smadret den.

– Vil du så ikke fortælle mig, hvorfor du ikke har taget vognen med herud?

Kaja smilede til ham. – Fordi vi ikke har nogen vogn, sagde hun.

– Hvorfor er du så pjattet i dag? spurgte han. – Er den punkteret?

– Nej, solgt.

Han standsede som ramt af lynet. – Hvad vil det sige solgt?

– Solgt ja. Kontant. 26.000. Checken ligger hjemme på dit skrivebord. Er det ikke som at vinde i lotteriet? Det skete i går to dage efter at annoncen havde været indrykket Mercedes 200 D, 1968, topstand, savannabeige, riverblå indtræk, radio, nye dæk, sælges omgående, kun kontant. Der var forskellige der ringede og ville prutte om prisen, men så mødte en smart fyr op, som forelskede sig i indtrækket. Han satte sig ind i vognen, skrev checken, rakte den ud gennem vinduet og kørte sin vej.

Jens stod fastnaglet. Rundt om myldrede folk, og højttaleren kaldte ud til Rom, Nairobi og Los Angeles.

– Er du blevet sindssyg, sagde han. Har du solgt min bil. solgt min bil?

– Vores bil, Hjerte. Det var lige så godt min bil.

– Du kan da ikke sælge min bil!, råbte Jens, og folk vendte sig om efter ham. – Mens jeg er i New York sælger du min bil! Du er gal! Det kan ikke være dit alvor. Må jeg få en forklaring, straks.

Der var begyndt at blive opløb.

Der blev kaldt ud til maskinen til Billund.

Kaja trak ham i ærmet. – Det er en længere historie. Kom nu. Vi må have fat i en vogn. Med mindre du synes, vi skal tage lufthavnsbussen.

– Ikke tale om, sagde Jens. – Jeg er dødtræt.

Og han følte sig virkelig overvældet af en udmattende træthed som efter et chok.

2

Jeg ved ikke, hvor jeg skal begynde, og hvor jeg skal ende, sagde Kaja, da de sad i taxaen på vej hjem.

– Begynd med bilen, foreslog Jens. – Begynd nøjagtig der, hvor det rablede for dig, og du indrykkede annoncen. Tænk, at man ikke kan være væk hjemmefra en halv snes dage. Jeg ville aldrig have troet det om dig, Kaja.

– Ved du, hvorfor jeg solgte den møgbil?

– Nej, elskede, jeg kan ikke gætte det, og det var ikke en møgbil men en pragtfuld Mercedes, der skønt ikke særlig velholdt og halvt ædt op af det fordømte vejsalt alligevel har kunnet sælges for 26.000 kr. Nå, ud med sproget. Hvad er der sket?

– Kort og godt, så betyder salget af bilen starten på en tilværelse med et helt nyt indhold, og desuden bidrager vi til at løse luftforureningsproblemet.

– Punkt 1) Jeg forstår ikke et kvidder. Punkt 2) Hvad rager luftforureningsproblemet mig. Jeg vil have min bil tilbage. Den handel må erklæres for ugyldig. Jeg vil tale med min sagfører. Og du taler med din læge.

– Ti stille. Hjerte. Jeg har et budskab til dig.

– Hjælp. Det bliver bedre og bedre.

– Du skal kende dig selv som menneske igen og få kontakt med en følelsesverden.

– Nok! Du har været til en eller anden forrykt seance. Tilstå det. Du er blevet lokket ud i noget af en af disse nye, skøre bevægelser.

– Nå, så må jeg sige det med mere almindelige ord, så du kan forstå det. Bilen måtte væk, fordi den også gjorde sit til at forpeste vores tilværelse. Og her var der noget, der omgående kunne laves om. Ti stille.

– Jeg siger ikke et ord.

– Du åbnede munden. Bilen ville forkorte dit liv. Ingen motion. Altid jaget i kroppen. På arbejdspladsen og i bilen. Lønslave og ratslave. Du er en søndagsmand. Undskyld, jeg springer i det.

– Det er jeg så vant til. Du kom til søndagsmand.

– Ja, til hverdag træt, forjaget og irritabel, umulig at komme i kontakt med, kun om søndagen kommer der lidt menneskelighed over dig. Du og alle andre søndagsmænd og karrieremagere I skulle sætte farten ned. Men det er for sent. I er kommet for langt ud. Nu er det kun os kvinder, der kan skaffe jer en tilværelse med et menneskeligt indhold.

– Skal vi så rejse os og afsynge nationalsangen.

– Kvinden er altid blevet hånet, når hun havde de store visioner. Hjerte, vores tilværelse er drønkedelig og skal laves om.

Han nikkede og klappede beroligende hendes hånd. – Glimrende. Jeg forstår dig. Hvert ord, min elskede. Men først må jeg have min Mercedes tilbage. Du har vel adressen på køberen. Jeg vil prøve en direkte appel til ham. Skræmme ham med, at du var utilregnelig i salgsøjeblikket, true ham med sagfører og tilbyde ham en lille erstatning for ulejligheden.

– Den bil er ude af vort liv!

– Den bil er tilbage i morgen.

– Aldrig!

– I morgen.

– Du vil elske at få motion, Hjerte.

– Jeg har altid hadet fodgængere.

Han brokkede sig også, da han skulle til at betale for turen op til Nordsjælland. Det blev næsten hundrede kroner.

– De penge kunne være sparet, mumlede han.

– Der ligger 26.000 kr. inde på skrivebordet, sagde Kaja. Men før vi går ind, skal du lige åbne for garagen.

Gør hun grin med mig?, tænkte Jens. Vil hun føje spot til skade. Bore i såret? Eller …?

Et desperat håb tændtes hos ham. Havde det hele været en grov spøg?

Han stillede kufferten fra sig og rev vippeporten op.

Midt i den store garage stod parkeret to skinnende, nye cykler.

Et øjeblik stirrede Jens vantro på de tohjulede befordringsmidler, som om han aldrig havde set noget lignende før. Så trådte han forsigtigt nærmere og betragtede den cykel, der efter sin konstruktion at dømme var beregnet til en herre.

– Den har gear!, udbrød han og kunne ikke nære sig for at pille ved indretningen.

– Fire gear, supplerede Kaja. Du triller lige sa let op ad bakker, og modvind vil du ikke regne for noget. Er den ikke smart?

Marketingchef Jens Piltrup gik rundt om cyklerne og tog dem i øjesyn fra alle sider. Han satte sig på hug og beundrede de skinnende skærme. Kaja fulgte ham med spændt opmærksomhed. Så trådte han hen til sin cykel, svingede sig i sadlen, prøvede pedalerne, mens cyklen hvilede på sin støtte, og ringede et par gange med klokken.

– Det klæ’r dig at sidde på en cykel, sagde Kaja. I morgen skal vi ud og indvi dem. Du kan tro, du bliver lykkelig for den forandring, der nu vil ske.

Jens gryntede lidt. Han ville ikke indrømme, at han faktisk allerede glædede sig til sin første cykeltur.

Da han steg af, blev han opmærksom på, at naboen ingeniør Sigurd Fagbøl stod ude på vejen og stirrede ind i garagen med alle tegn på overraskelse.

– Ja, vi er gået over til cykler, råbte Kaja ud til ham.

Ingeniøren nærmede sig interesseret. Han betragtede cyklerne med et undersøgende blik. – Er De gået hen og blevet cyklister, spurgte han.

Jens nikkede. Han ville ikke indrømme, at der var sket et kup, mens han havde været væk. – Jeg trængte til motion, sagde han. – De skulle også tage og anskaffe Dem en cykel.

– Min kone har fablet om det i de senere dage, men jeg ved ikke rigtigt Jeg vil tænke over det. Hvor er bilen? Han så sig om i garagen som om det kunne tænkes, at han i første omgang havde overset den.

– Den er væk, oplyste Jens hurtigt. Solgt. På prøve. Ja, det er muligt, den kommer tilbage. Det er en indviklet historie.

Fagbøl blev grebet af en pludselig mistanke. – Er det Dem, der har solgt den, spurgte han og så nærmest anklagende på Kaja.

– Hvem, mig? Ja, jo, det kan man godt sige.

Sigurd Fagbøl så forskrækket ud. Hans blik flakkede fra Kaja til Jens og tilbage til Kaja igen. – Så har De virkelig gjort det, sagde han langsomt. Gjort oprør mod bilen. Efter den udsendelse med Ynderholm.

Kaja og Jens vekslede hurtige øjekast. Fagbøl bemærkede det og fornemmede, at noget var som det ikke skulle være. Det var vist bedst at trække sig tilbage.

– Min kone kan vist ikke forstå, hvor jeg bliver af, sagde han. Men tillykke med cyklerne.

Han forsvandt skyndsomst ud af garagen og ind til sig selv.

Næppe havde han fjernet sig, før Jens sagde: – Hvad er det for noget med oprør og borgmester Ynderholm. Har den skøre kugle nu igen sagt noget?

Han mente det ikke så slemt, når han kaldte Vivi Ynderholm for en skør kugle. Som de fleste mænd var han i virkeligheden en beundrer af den kvikke og smukke omegnsborgmester. Hendes politiske og kvindelige egenskaber tilsammen havde gjort hende til en af landets mest populære borgmestre. Politisk kløgt, fem mands effektivitet, evnen til at træffe lynhurtige og originale beslutninger, mod til at indtage ellers upopulære standpunkter, samt hendes medfødte evne til at få mandlige politiske modstandere til at dumme sig katastrofalt, havde skaffet hende en opsigtsvækkende kommunalpolitisk lynkarriere, der ved sidste valg kulminerede i borgmesterposten. Hvis hun havde stillet op til en skønhedskonkurrence, var hun også blevet nummer 1. Den 32 årige Vivi Ynderholm var ubestridt landets kønneste borgmester – og hendes kommune den bedst styrede. Gennem TV var hele nationen blevet på fornavn med hende. Hendes stærke position kunne tåle den billige TV-popularitet. Hun kunne lade sig misbruge i spørge- og gættelege uden at sætte noget til af sin værdighed. Heller ikke da hun for åben skærm legede blindebuk sammen med andre populære navne eller deltog i en konkurrence, hvor man tabte, hvis man lod sig lokke til at svare ja eller nej på en interviewers krydsild af spørgsmål. I øjeblikket var TVs største underholdningssukces en serie, der hed fra A til Z, hvor indkaldte lyttere stillede spørgsmål om alt mellem himmel og jord til et panel af kendte personligheder. Som sædvanlig stjal Vivi hele billedet med sine overrumplende svar.

– Vi skal vel ikke blive stående her i garagen, sagde Kaja. Lad os nu gå ind.

De gik indenfor, og Kaja overrakte ham checken. – 26.000 nikkede han. Det er en meget god pris.

– Det næste, der vil ske er, sagde Kaja, at du vil komme af med dit bilflæsk, bliver ti år yngre, får bedre blodomløb og et nyt syn på livet, foruden at vi har penge i banken.

– Hvad har Vivi Ynderholm med det her at gøre, spurgte Jens.

– Jo, hun blev spurgt, hvad der kunne stilles op med bilernes luftforurening.

– Nå sådan, sagde Jens.

– Og så svarede Vivi, at vi når aldrig frem til hverken en politisk eller teknisk løsning af spørgsmålet, ikke så det virkelig batter. Vi må afskaffe de biler igen.

– Sagde hun virkelig det? Det kan hun da ikke tillade sig.

– Hun sagde det med et stort smil.

– Javel, og du har taget det dødsens alvorligt.

– Ja, for så gik hun over til at sige, at bilerne jo i virkeligheden, når vi nu talte om det, havde udviklet sig til noget djævelskab, de belastede hjemmenes økonomi, de gav folk nerver, de voldte ikke andet end bekymringer med trafikdød og trafiksammenbrud og parkeringsvanskeligheder, og de forkortede ganske enkelt mandens liv, fordi han ikke fik nogen motion. Det røg ud af hende: Mændene er blevet sløve og fede af at køre rundt i deres bil, og de kan snart ikke gå på deres stakkels ben længere. Derefter meddelte hun, at hun selv havde taget en rask beslutning og udskiftet sin bil med en cykel, og så blev hun ivrig og begyndte at appellere til os kvinder. Det er jer, der må tage initiativet, sagde hun. Jeres mænd gør det ikke. De er lænket til rattet. Befri dem. Gør oprør mod bilen. Den er blevet vores ulykke. Den forkorter jeres mænds liv.

– Jeg har altid betragtet hende som lidt halvgal. Festlig, men ikke rigtig klog.

– Det vakte vældig opsigt. Store overskrifter i bladene. Og lægerne gav hende ret. De kunne dokumentere hvor alvorligt det stod til. Situationen er den ganske enkle og uhyggelige, at manden sidder sammensunken bag rattet og gisper efter vejret, men han sanser ikke at stille bilen og strække benene, han kan ikke tage sig sammen. Han har givet op over for det hele. Du kan stole på, at Vivi har sat noget i gang.

– Skulle det absolut begynde med min bil?

– Een skal jo begynde.

– Nu er der bare en anden, der kører rundt i min bil og forpester luften og bliver fed og dør tidligt. Hvad er der så opnået?

– En dag vil hans kone også sige: UD med den bil. Kaja lagde armene om halsen på ham. – For mig er det vigtigste også, at jeg måske har gjort noget for dit helbred. Jeg kom pludselig til at hade det bæst, der stod ude i garagen.

– Din impulsivitet, Kaja elskede, kunne vi i det mindste ikke have talt sammen om det.

– Nej Hjerte, så var det ikke blevet til noget, jeg ved det, jeg måtte handle på egen hånd. Som Vivi sagde: Det er kvinden der må tage initiativet. Hun har ret Manden har komplet spillet fallit. Nu bør kvinderne gå i spidsen.

– Det sagde Storm P også. Kvinderne skal gå i spidsen med madkurvene – og i det hele taget holde sig i baggrunden.

To lyn slog ud fra Kajas kulsorte øjne. – Tak for de ord, sagde hun. Det var lige det jeg manglede.

– Jamen Kaja dog, her glæder man sig til at komme hjem og så … nå, nu skal du se de håndklæder.

Han pakkede ud, og Kaja blev lykkelig for de amerikanske badehåndklæder, og midt under det hele kom Gert og Charlotte hjem fra skole.

– Far, sagde Gert, har du set, at vi ikke har bil mere.

– Ja, bilen er væk.

– Er det ikke noget underligt noget?

– Jo, det kan man godt sige, men nu skal du se, hvad far har til dig her.

Jens kom frem med rumdragten, og Gert skulle prøve den med det samme, mens Charlotte hvinede af fryd over sin dukke, der kunne drikke mælk. Gert spankulerede rundt og lignede grangiveligt en lille rummand, og Charlotte hældte øjeblikkelig en kvart liter mælk i dukken, tømte plasticbeholderen gennem ryggen og hældte forfra igen.

Gert tog hjelmen af. – Nu går jeg ind til William og spørger, om han vil være med til at lege, at vi tager til månen.

– Ja gør det, sagde Jens. Han bliver nok misundelig på dig.

– William skal være en af dem, der sidder på jorden og snakker i radio med en, mens man går rundt på månen.

– I skal skiftes til at være på månen formanede Kaja. Ellers bliver William ked af det.

– Han har jo ikke nogen rumdragt, protesterede Gert.

– Du må låne ham din dragt, sagde Kaja.

Charlotte rejste sig med sin baby i favnen. – Vi kan lege far og mor og børn, og så tager vi allesammen til månen, sagde hun.

– Hun er åndssvag, råbte Gert. Hun tror, man kan rejse til månen med pattebørn. Desuden kan der overhovedet ikke komme kvinder på månen.

– Hvorfor kan der ikke komme kvinder på månen, sagde Kaja. I kan da lege, at Charlotte er den første kvindelige astronaut.

Gert sendte et blik hen på søsteren og vurderede de muligheder legen indebar med verdens første rumkvinde. Så rystede han på hovedet. – Det dur ikke, sagde han. William ville heller aldrig gå med til det. Så gider vi slet ikke lege.

– Stik nu bare af, greb Jens ind. Charlotte bliver hjemme og passer sit nye barn.

Den lille rummand pilede afsted, og Charlotte ofrede al sin moderlige ømhed på det lille dukkebarn, der for tredie gang fik påfyldt den kvarte liter mælk.

3

– Far, ved du, at Piltrup har solgt sin bil?

– Næh. Sin Mercedes? Den var vel for dyr for ham. Det var også vanvittigt. Hvad har han fået i stedet?

– En Sandow.

– Hvad fanden er det for en bil. Det mærke har jeg aldrig hørt om.

– Det er ikke en bil. Det er en cykel.

– Cykel? Viggo S. Petersen havde åbnet munden på vid gab for at kunne føre krydderen ind mellem tænderne, men smækkede kæberne sammen igen af forbavselse. – Cykel? Han har da ikke udskiftet sin Mercedes med en cykel, dit vrøvlehoved.

Gunnar nikkede energisk. – Jo. Og man siger, det er fru Piltrup, der har solgt bilen, mens han var i New York.

– Siger man det? Det lyder utroligt. Jeg ville have banket hende. Han så truende over på sin kone, som om han ville advare hende mod at finde på noget lignende. Og som om han først nu fik øje på hende, tilføjede han:

– Du kunne gerne se lidt mere ordentlig ud søndag morgen. Altid den kittel.

– Og frisere dig, mor, sagde Gunnar.

– Jeg har friseret mig, men jeg kan jo ikke få tid til at sætte hår eller gøre mig i stand, når I optager badeværelset, og jeg skal gøre det hele alene, sagde Aase. Så skulle jeg i hvert fald stå op før jer andre.

– Ja, sagde Viggo S. Petersen.

Han var arkitekt. Men det var meget længe siden han sidst havde bygget et hus, det var efterhånden kun ombygninger, tilbygninger og kviste han blev betroet.

– Jeg synes også, det er noget pjat, at man ikke kan hjælpe mig lidt, sagde Aase.

– Hør mor! Hun er en hel rødstrømpe.

– Nu skal jeg fortælle dig noget, som vil gøre dig glad, sagde Viggo S. Petersen til sin kone. Vi skal have en pejsestue. Jeg har tegnet lidt på det og fundet ud af, hvordan det skal være. En flot pejsestue. Jeg skal vise dig tegningen bagefter.

– Jeg vil helst være fri for en pejsestue, sagde Aase. Jeg synes, jeg har nok at lave i forvejen. Du aner ikke, hvor meget der er at gøre rent i det her hus. Jeg ville faktisk være ked af at få en pejsestue.

Far og søn så på hinanden. Så sagde Gunnar: – Er det virkelig dit alvor mor, at du ikke vil bryde dig om en pejsestue.

– Bare fordi du ikke gider at gøre rent, råbte Petersen. Vi skal have en pejsestue. Vi kan ikke være bekendt at bo i den her lusede knaldhytte sådan som den ser ud. Ikke som arkitekt. Han skubbede koppen vredt fra sig. – Jeg bestiller håndværkere i morgen, sagde han.

Aase nikkede. – Det bliver jo alligevel som du vil have det.

– Ja, sagde han.

– Er du ikke i godt humør i dag, mor, spurgte Gunnar.

Hun gad ikke svare ham. Det var det evindelige spørgsmål, hver gang hun enten modsagde de to mandfolk eller ikke var på tæerne for at opvarte dem. Gunnar var 17 år og sin far op ad dage. Samme tætte, firskårne skikkelse og klodsede hænder, samme måde at gå udad med fødderne på, samme lave pande. Det var sjældent de skændtes. Med årene syntes der at være vokset en dyb samhørighedsfølelse op mellem dem, og i deres verden var der ikke plads til kvinder. Gunnar havde kun meget løse og tilfældige pigebekendtskaber, og faderen havde ikke i mange år betragtet sin kone som ret meget andet end en hushjælp, sommetider en besværlig hushjælp, der ved sjældne lejligheder kunne få nykker og stille krav. Hans foragt overfor hende smittede af på sønnen, der behandlede sin mor med overbærenhed og ikke lagde skjul på, at han fandt hende dum. Overfor det massive mandshovmod, der beherskede dette hjem, formåede Aase intet at stille op. Hun havde det bedst, når hun var alene. Og hun var ofte overladt til sig selv. Viggo S. Petersen var logebroder og var i logen en gang om ugen, og så gik Gunnar gerne i biografen. Han gad ikke sidde alene hjemme sammen med moderen. Petersen var også ivrig lystfisker, og han tog altid Gunnar med, så snart der var lejlighed til at komme ud og fiske.

Søndag formiddag havde de et bestemt ritual, som aldrig blev brudt. Efter morgenkaffen gik far og søn en lang tur og fik sig en rigtig mandfolkesnak, og undervejs plejede de at drysse ind et sted og tage sig en øl sammen og et slag billard. Gunnar elskede disse søndagsformiddage, hvor han drak en bajer med sin far og spillede billard. Han følte sig som sin fars fortrolige og et fuldbefarent mandfolk.

Når de kom hjem havde Aase vasket op og ordnet stuerne og gjort klar til frokosten, frokost med øl og snaps og sild og et par salater og noget smålunt og tilsidst en kop kaffe med et stykke varmt wienerbrød.

Søndagene kunne give Aase kvalme, hvis hun kom til at tænke for meget på de trivielle pligter. Hele hendes system kunne skrige efter forandring.

– Tak for kaffe.

Viggo S. Petersen rejste sig, og sønnen fulgte ham. Faderen lagde en arm om skulderen på ham. – Nå, min dreng, sagde han, skal vi så gå en tur.

Han sagde det som om det var et usædvanligt forslag.

– Ja, far.

Da de var gået, tog Aase sig en ekstra kop kaffe og samlede avisen op fra gulvet. Hun bladede den igennem og læste noget om en rødstrømpedemonstration med krav om ligeløn for kvinder.

Bare de også ville gøre oprør mod søndagen, tænkte hun.

4

Det er utroligt som det rette ord sagt på det rette tidspunkt og navnlig i en TV-udsendelse kan udløse næsten en panikreaktion. Borgmester Vivi Ynderholm havde næppe gjort sig det helt klart hvilke kræfter hun udløste, da hun opfordrede sine medsøstre til at gøre oprør mod bilen. Det viste sig, at kvinderne var lede og kede af hver evig eneste søndag at sidde og glo i en bil, mens manden bandede over, at de ingen vegne kom på grund af trafiksammenbrud og børnene blev mere og mere utålelige.