Uffe Ellemann-Jensen

Rent ud sagt

Redigeret af Michael Kristiansen

Lindhardt og Ringhof

Rent ud sagt

Forsidefoto: Polfoto

Copyright © 1997, 2016 Uffe Ellemann-Jensen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711650677

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

Enhver der deltager i debatten om samfundsforhold kender gyset, når man åbner avisen eller tænder for radioen eller fjernsynet. Hvad har jeg nu sagt? Hvad har man lagt mig i munden? Hvordan modtages det?

Hvor ofte har man ikke ønsket at kunne tie med tilbagevirkende kraft… Eller i det mindste have formuleret sig en lille smule mindre præcist… Og hvor ofte har man ikke bandet over, at journalisten har fået noget helt andet ud af en samtale, end det man forsøger at få frem.

Jeg må ærligt indrømme, at jeg ikke rigtigt troede på ideen, da de kom fra forlaget og foreslog, at jeg gravede i arkiverne for at finde frem, hvad jeg var kommet med af indfald og udfald gennem mange års virke som journalist og politiker. Hertil kom, at en vis naturlig beskedenhed – som kun min kone tror på – tilsagde en afvisning. Men på den anden side kunne det da være meget sjovt at prøve.

Så jeg gik i gang med at finde gamle skoleblade, artikler, interviews o.s.v. frem fra gemmerne og harddisken. Jeg smed det hele i hovedet på Michael Kristiansen, som jeg havde lært at værdsætte som en begavet og fræk (d.v.s. uimponeret) journalist. Og han gravede selv videre, i avisarkiver og i Folketingets forhandlinger, som er de stenografiske referater af hvad der er sagt i Folketingssalen. Ganske som i Klods Hans, hvor skriverne sad og skrev det hele ned.

Og langsomt begyndte konturerne af en bog at tegne sig.

Det med “den naturlige beskedenhed” er der nu noget om. Jeg mener, at papir stadig er det fornemste, man kan udtrykke sig på. Og jeg har altid betragtet bøger med særlig ærefrygt. Som dreng slugte jeg dem, kunne slet ikke få nok. Da jeg gik i mellemskolen passede min højt elskede historielærer det lille skolebibliotek, og jeg kom der i lange perioder hver dag for at bytte bøger. Senere da jeg fik råd til selv at købe dem, var dette at sprætte en ny bog op en sanselig oplevelse – som jeg savner i dag, hvor bogbindernes maskiner har defloreret papiret for os. Så dette at gøre en bog er noget, der kræver overvindelse.

Men her er de så. Mine “indfald og udfald”. De skal naturligvis vurderes i den sammenhæng, hvori de er opstået. Og Michaels vågne journalistiske øje var naturligvis på udkig efter brudflader. Det er jo, hvad al journalistik går ud på at opfange og beskrive. Der er ikke meget ved at fortælle, at en hund ikke har bidt en mand. Selvom vi ved fra læsning af Sherlock Holmes’ meritter, at det kan være afgørende at en hund ikke har gøet. Og den bedste historie er naturligvis, hvis en mand har bidt en hund.

Så han fik en særlig fornøjelse ud af at grave frem, hvad jeg havde sagt af pænt og mindre pænt om de samme i forskellige situationer. Noget af det kan man blive helt forskrækket ved at gense…

Men i den politiske debat flyver udfaldene hurtigt, og det kan somme tider være nødvendigt at udtrykke sig skarpt, for at blive hørt. For det er jo, hvad politik også drejer sig om: At blive hørt – hvis man vel at mærke har noget på hjerte.

Og det har jeg.

Som politiker og journalist har jeg altid levet af og med det levende ord. Jeg har “skåret hakkelse i døgnets rejsestald”. Og det er blevet til meget hakkelse i årenes løb. Men de mange ord skal jo helst hænge sammen, forme en linie, tegne en holdning. For enhver nok så rap replik eller nok så hurtigt udfald bygger jo til syvende og sidst på det sæt af holdninger, som formes af baggrund og erfaringer.

Jeg vil overlade til læseren at bedømme, om det er tilfældet.

Uffe Ellemann-Jensen
Urhanedal, september 1997

Uffe om den danske folkesjæl

Da Bjarne Riis vandt Tour de France 1996

Knud Rasmussen blev hyldet, fordi han havde gennembrudt nogle grænser. Han havde udforsket nyt land. Han havde sat al sin personlige dristighed og styrke ind på at overkomme vanskelighederne. Og så lidt til. Det ekstra, der gør det muligt at gøre det umulige. Det finnerne kalder »sisu«.

Bjarne Riis gjorde det samme. Det må have været uendelig smertefuldt og krævende at gøre, hvad han gjorde. Men viljen til sejr drev ham frem. Grænserne blev brudt.

Det er denne ubønhørlige vilje til sejr, der hyldes. Enerens indsats, som lykkes – på trods af, at odds er imod. Og på trods af, at vi tudes ørerne fulde af, at det er fællesskabet, der tæller, ikke den enkeltes indsats.

Når danskerne strømmer ud på gaden i titusindvis for at hylde det menneske, der leverer denne indsats, er det også et udtryk for, at man søger forbilleder. Eller lad os bare sige det lige ud: Helte! Det er det gode eksempel, der hyldes. Og det hyldes i dag af mennesker, som i deres hverdag i alt for mange forhold oplever, at der spændes ben for netop enerens indsats.

I Danmark er samfundets systemer indrettet på en sådan måde, at det enkelte menneskes indsats tæller stadig mindre. Det sociale sikkerhedsnet fungerer sådan, at det ikke er nødvendigt for den enkelte at præstere noget selv. Og skattesystemerne sørger for, at det heller ikke kan betale sig. Hvis der ydes en selvstændig præstation, tager staten sin rigelige del af belønningen herfor.

Ligemageriet starter i skolen. De sidste tyve års socialdemokratiske fingeraftryk på undervisningssystemerne har bygget på idealerne om den store grå masse, hvor ingen opmuntres til at stikke hovedet op over mængden. Og så ender det hele så let på det jævne, på det jævne…

Det er jo i virkeligheden hele denne samfundsmodel, danskerne demonstrerede imod, da de i sidste uge gav individualisten den stormende hyldest.

Og det er enerens indsats og viljen til sejr, der står som ideal for de mange unge, som render rundt i gule trøjer med øjne så store som cykelhjul.

Det er den virkelige grænse, som er blevet brudt. Det er den virkelige sejr, Bjarne Riis har præsteret. Og uden at forklejne hans sportslige indsats ved Tour de France, så er netop dén sejr måske i virkeligheden den største.

(Elektronisk ugebrev)

• • •

Et særlig veludviklet karaktertræk hos danskerne er evnen til at kritisere. Det må hænge sammen med klimaet og geografien…

(Liberal 1989)

• • •

Om tidens unge – da jeg selv var en af dem

Fejlen ved os er, at vi sover – åndeligt snorker. Vi vil ikke høre om tidens problemer, men hellere vende os om på den anden side og sove videre eller evt. gå til 6-dages løb. Vi er ikke »vrede«, som nogle forfattere spinder guld på at påstå, vi er søvnige. »Søvnig ung mand« i stedet for »vred ung mand«.

(Leder i skolebladet Birke-bavnen 1959)

• • •

Om tidens unge – efter at jeg selv var blevet ældre

Jeg ser en ny generation, en ny slags danskere, der er begyndt at leve internationalt – som er glade for at være danskere, og som er stolte af at være danskere, og hvor nogle stadig føler en lille uro for, om Danmark nu også drukner i alt det store, men de er ikke bange.

De tør tale om EF og NATO, og de er dybt engageret i den europæiske udvikling, der er i gang, fordi de har opdaget, at de har noget at tilbyde Europa og verden.

De har en styrke med hjemmefra. De falder ikke igennem ude i den store Verden. De lader sig ikke tromle ned. De får tingene til at fungere. For de tager ikke nej for et nej.

Ungdommen har stadig sine idealer og sine drømme, men de bliver ikke mere brugt som en barriere eller et skjold mod omverdenen.

(Den positive, 1993)

• • •

Om glæden ved at være dansk

Jeg har altid været så glad for disse linier hos H.C. Andersen:

Et lille land, og dog

så vidt om Jorden

end høres danskens sang

og mejselslag…

for i dette »og dog« ligger der en optimisme, en stolthed, en værdighed, som er så dansk, så dansk. Vi er små, men vi kan! Og denne selvbevidsthed, som hos H.C. Andersen knytter sig til »sang og mejselslag«, bør vi også have med os, når vi drøfter Danmarks rolle i den store internationale politik. Ikke fordi vi kan dreje den, eller fordi vi har særlige muligheder for at udrette noget stort og iøjnefaldende – men fordi vi har et medansvar.

(Tale i Lysabild 1985)

• • •

Om liberalisering i smug

Lige så vigtigt det er, at vi i Venstre bakker op om det kommunale selvstyre, lige så vigtigt er det, at vi opmuntrer de mange initiativer af privat karakter, der overalt blomstrer op i hverdagen.

For der foregår jo efterhånden en hel del, som bekræfter, at de liberale drivkræfter i danskerne lever i bedste velgående.

Vi ser, at mennesker ikke bare sidder og venter på, at det offentlige skal tage sig af tingene – men at man selv går i gang. Med en privat legestue, en pensionistklub, selvhjælpsgrupper og fællesskaber i fritidslivet. Det er små »liberale hverdags-sejre«, som vi skal opmuntre og støtte!

Vi ser, at det i mange situationer er opbakning fra Venstre-kommuner og Venstre-politikere, som gør disse initiativer til virkelighed. Og sådan skal det være! Lad os glæde os over denne »smug-liberalisering«, der præger menneskers nære hverdag. Og lad os huske at kippe med flaget, når det foregår. Lad os give os selv lov til at blive begejstrede – og give udtryk for vores begejstring – når nogen tør og vil. Alt for ofte glider den slags initiativer i baggrunden for den almindelige smålige forsigtighed, som hygger sig i troen på, at der nok vil være »nogle andre« til at tage initiativerne…«

(Artikel i Liberal)

• • •

Om Janteloven

Jeg er dødtræt af at høre glimrende og begavede mennesker beklage sig over »Janteloven«. Træt af at høre alle de åh så rigtige advarsler mod at dyrke det middelmådige, og trampe på alle der stikker snuden lidt frem.

For denne bestandige snak får Janteloven til at virke som en slags besværgelse – som om man krydser fingrene på ryggen, når man bedyrer sin tro på det fremragende. Som om man vil holde den mulighed åben, at der måske trods alt er noget om, at man skal passe på ikke at være alt for hoven.

Og på den måde sikrer man sig så på to måder: Man signalerer, at man alligevel tager højtideligt, hvad alle andre siger, skriver og mener – også tåberne – og man holder den smutvej åben, at vi danskere fortjener en særbehandling, ikke fordi vi er fremragende, men fordi vi alligevel ikke kan spise kirsebær med de store.

Her ser jeg den store fare for, at vi ikke vil blive taget så alvorligt af andre folk, som vi i virkeligheden mener, vi fortjener: Troen på egen fortræffelighed – kombineret med uvilje til at dele vilkår.

For når vi ser på Danmarks deltagelse i internationalt samarbejde, så er der en udbredt tendens til at ville smyge sig uden om. Vi vil helst ikke være med fuldt og helt. Vil ikke betale fuld pris. Og ganske mange danskere finder, at det er helt i sin orden.

(Artikel i Berlingske Tidende 1990)

• • •

Om de overraskende danskere

Den danske fodboldsejr ved EM har været med til at ændre omverdenens billede af Danmark, af de besværlige danskere. Der er andre indgange til os…

Her blev alle vore bedste egenskaber synlige. Vores evne til at spille sammen og vores evne til at udnytte forholdsvis begrænsede ressourcer til at organisere og gennemføre en plan.

Dansk erhvervsliv, danske kunstnere, danske arkitekter er kendt over hele Verden, fordi man netop har forstået at spille på evnen til at overraske. Vi har ingen grund til mindreværdskomplekser. Det er noget, man skriver om, og det er noget, vi dækker os bag, og som vi kan slå hinanden i hovedet med, når en stikker hovedet lidt for langt frem i hønsegården.

(Den positive, 1993)

• • •

Om danskernes forhold til flygtninge

Jeg har det ofte skidt, når jeg hører hvilke holdninger til fremmede, der også findes i Danmark. Når man hører gode danskere afvise enhver form for solidaritet med andre folkeslag – når man hører hånlig afvisning af andres religion og kultur. Det er toner, vi ikke må acceptere. Vi må gøre indsigelse. Det er vores pligt som liberale at værne om dansk kultur. Og det gør man ikke ved at vende ryggen til andre, ved at bygge mure omkring os selv og vores egen velstand. Intet menneske er en ø – intet folk, intet land. Vi bliver fattige og kulturløse, hvis vi vender ryggen til den nød og ulykke, vi finder andre steder og bare søger at hytte os selv og vore egne.

(Venstres Landsmøde 1988)

Det generer min liberale livsholdning, når nogen siger »skik følge eller land fly«. For jeg holder nu på, at vi skal respektere hinandens forskellige skikke. Men det er vel i virkeligheden heller ikke det, sagen drejer sig om? Vi burde sige »lov« følge, eller »land fly« – for det, vi ikke vil acceptere er, at mennesker der er kommet til os udefra, vil sætte deres egne love over vore.

Hvor ville det være lykkeligt, om vi i denne debat kunne respektere denne skelnen mellem på den ene side indskrænkethed og væren-sig-selv-nok – og på den anden side en åben og liberal holdning, med krav om respekt for loven, Danmarks love.

(Venstres Landsmøde 1987)

Det er sjældent de ringeste mennesker, der bliver flygtninge. Det er mennesker, der tager deres religion eller deres politiske overbevisning så alvorligt, at de hellere flygter til en uvis skæbne i det fremmede, end de underkaster sig hjemme. Tænk engang, hvor stærk en tro eller en holdning må være, for at man forlader hjem, kultur, familie og social baggrund – hellere end at underkaste sig!

(Venstres Landsmøde 1985)

• • •

Om retten til at gøre hvad man lyst til i sit eget hjem

En af mine venner har fundet det sted, mange mennesker går og drømmer om: En lille smuk ø med en flere hundrede år gammel gård. Her har han slået sig ned, ikke fordi han vil »stå af ræset«, men fordi han vil flytte ræset et andet sted hen.

Han har nemlig indrettet sig i idyllen, så han kan fortsætte sit arbejde derfra. Moderne informationsteknologi sørger for, at han via en af Teledanmarks ISDN-forbindelser står i forbindelse med sine kunder verden over – præcis lige så godt som da han havde sit kontor i nærheden af hovedstaden.

Min ven har gjort det samme som mange andre, og stadig flere, danskere gør: Flyttet arbejdspladsen ind i hjemmet.

Men han skal passe på, lige som alle de andre, for nu vil Arbejdstilsynet til at interessere sig for, om arbejdspladserne i hjemmet lever op til myndighedernes strenge og detaljerede krav.

Jeg kan forestille mig, hvordan det vil gå, den dag Arbejdstilsynets inspektører når frem til den lille ø og banker på den idylliske stråtækte gård:

– Goddag, det er fra Arbejdstilsynet, vi vil gerne have lov til at se, hvordan De har indrettet Deres arbejdsplads.

– Hvaffornoget?

– Vi skal kontrollere, om Deres arbejdsplads opfylder de krav, der stilles til arbejdspladsens indretning.

– Det her er mit hjem, her skal jeg nok selv holde øje med tingene.

– Jamen det er faktisk vores pligt at gøre det. Og jeg kan da allerede udefra se, at der er meget, som ikke er i overensstemmelse med reglerne. Deres loftshøjde må være alt for utilstrækkelig. Og hvad med udluftningen? Jeg kan ikke se nogen udluftningskanaler i Deres gamle usunde tag. Og møblerne? Jeg kan da se herfra ind i stuen, at det er nogle mærkelige gammeldags møbler De har, de kan vist ikke leve op til de ergonomiske standarder. Så der er meget, der skal laves om her, før stedet kan godkendes til arbejdsplads, og det er bedst at komme i gang med at se nærmere på forholdene med det samme.

– Ikke tale om. My Home is My Castle. Der er vel en grundlovssikret ret til at være i fred i sit hjem.

– Den gælder ikke, når vi kommer fra Arbejdstilsynet eller Skattevæsenet. Vil De være venlig at flytte Dem, så jeg kan komme ind.

På dette tidspunkt vil der udbryde håndgemæng. Min ven er en venlig og tålmodig mand, men han kan blive ilter, hvis nogen træder hans private cirkler for nær. Og enden på håndgemænget er givet på forhånd: Inspektørerne ryger i vandet.

Så kan de jo vende tilbage med politiet, sådan som det skete dengang i Sønderjylland, da der blev klaget over sikkerhedsforholdene i forbindelse med reparationsarbejdet på et tag. Det var en skolelærer, som reparerede sit eget tag, og han skulle f.g.m. ikke have nogen inspektører til at komme rendende og blande sig i, hvad han lavede, og hvordan han gjorde det. Så han blev råbende og skrigende båret ned fra sit tag af den tilkaldte politiforstærkning. Og så vandt han i øvrigt den efterfølgende retssag.

Inspektører i folks hjem for at kontrollere arbejdspladsens indretning. Jeg troede, den slags forsvandt med Jerntæppet og Muren.

Hvad bliver det næste? En skønne dag skal der vel også inspektører til at kontrollere rengøringen i hjemmet. Eller om datomærkningen er overskredet på madvarerne i køleskabet. Eller indholdet på boghylderne…

Så, nu løber fantasien af med mig. Men på den anden side: Hvem kunne have drømt om, at Arbejdstilsynet ville tiltage sig retten til at trænge ind i hjemmene?

Der er brug for en politisk indsats for at trække nogle grænser omkring privatlivets fred og hjemmets ukrænkelighed.

Jeg sidder og skriver dette i en lille hytte langt ude på heden. Det kan jeg gøre, fordi min pc’er er forbundet til telenettet takket være den nyeste teknologi. Det er jo også sådan en slags arbejde. Så jeg sidder nervøst på min ikke-ergonomiske stol og venter på, at det en dag buldrer på bjælkedøren:

– »Goddag, det er fra Arbejdstilsynet…«

(Artikel i Berlingske Tidende 1996)

• • •

Om sort økonomi

Her i landet er vi viklet ind i et utal af love, anordninger, cirkulærer og bekendtgørelser, som begrænser vor handlefrihed unødigt, og som skaber større ulighed. Kun den veluddannede kan klare sig gennem denne jungle. Enkelte udnytter den endda. Uligheden kommer også frem ved tuskhandel, sort arbejde o.s.v. Kort sagt: De, der kan udnytte den alternative – den sorte – økonomi, har gyldne tider. De andre betaler.

(Artikel i Liberal 1983)

• • •

Prædiken i Estruplund Kirke om de betroede talenter over dagens tekst – Matthæusevangeliet kap. 25, vers 14-30

Der ligger en forpligtelse i at have et talent. Det er ikke noget, man må grave ned eller sløse med. Man har fået det – gratis, uforskyldt, ufortjent – og derfor følger der en forpligtelse med, et ansvar. For når man har fået noget betroet, så følger der et ansvar med. Og når det er livet, vi har fået betroet, så lever vi ikke op til dette ansvar, hvis vi ikke udnytter de talenter, vi har fået sammen med livet.

Det er budskabet til det enkelte menneske i lignelsen om de betroede talenter.

Men i denne lignelse ligger der jo ikke blot budskabet om et absolut krav til det enkelte menneske. Der ligger også et glædeligt og positivt budskab: Du betyder noget, dit liv betyder noget – ikke kun for dig selv, men også for andre. Du er ikke ligegyldig. Det er ikke ligegyldigt, hvordan du bruger dit liv. Du er noget værd, også selvom du ikke er betroet mange talenter. For ethvert menneske tæller. Ethvert menneske er en værdifuld del af selve livet.

Og der ligger tillige en understregning af, at vort kristne livsgrundlag ikke er en religion, der byder os passivt at tilbede et gudebillede, som er anbragt på en piedestal. Kristendommen handler om, hvordan man skal bruge livet, hvordan man skal bære sig ad over for sig selv og over for andre mennesker. Det er ikke gjort med rituel tilbedelse af et gudebillede.

Det er ikke blot et budskab til det enkelte menneske, vi møder i lignelsen om de betroede talenter. Det er også et budskab til os som folk, som nation.

Der følger pligter og ansvar med, hvis man får den gave, det er at blive født i et land og et folk, der lever mere harmonisk og fredeligt end de fleste andre, og hvor den materielle velstand ligger milevidt over, hvad der er normen i resten af verden. Det siger sig selv, at det folk, der får disse ting i fødselsgave, dermed også har fået nogle talenter at forvalte – fordi man så i så langt højere grad end de fleste andre er i stand til at påtage sig og løse vanskelige opgaver.

Det giver lignelsen om de betroede talenter en helt ny dimension.

Hvis man som folk og nation lukker sig af over for omverdenen. Hvis man prøver at holde på, hvad man har som sit. Hvis man ikke vil engagere sig i andre folks skæbne. Hvis man ikke vil vove pelsen, når det er nødvendigt – og når man har mulighed for at yde noget. Så svarer det til, at man graver de betroede talenter ned. Så opfører man sig som den dårlige og dovne tjener. Så fortjener man udstødelsen og fordømmelsen.

Bestandigt må vi spørge os selv: Gør vi nok? Kan vi gøre mere? Kan vi gøre det bedre? Udnytter vi de talenter, vi er betroet?

Og vis mig den, der tør svare Ja.

• • •

Om energikrisen i 1970’erne

Forleden fik jeg besøg af en norsk kollega, som arbejder med en udsendelse om energikrisen i norsk TV. Hun ville gerne høre noget om situationen i Danmark.

– Ja, hjemme hos os har vi koldt vand og halvkolde stuer, så når vores stakkels baby skal i bad, må vi sætte kedlen over. Virksomhedernes olietilførsler skæres ned, gadebelysningen ligeså – og om søndagen må vi lade bilerne stå, kunne jeg fortælle.

– Men der er ikke benzinrationering som hos os?

– Næe, men hastighedsgrænser, som ganske vist i min bil betyder, at jeg nu kører færre kilometer pr. liter, end da jeg kørte hurtigere…

– Så tager du vel toget?

– Næe, for toggangen er reduceret, så det er ikke så let…

– Bus da?

– Næe, for busgangen er reduceret på grund af reducerede olieforsyninger…

– Vil det sige, at I alle sammen kører i bil, mens industrier og kollektiv trafik skæres ned?

Og det måtte jeg så indrømme, ligesom der i samtalens løb dukkede andre ting op, som jeg havde vanskeligt ved at give en rimelig forklaring på.

(Artikel i Berlingske Tidende 1978)

• • •

Om den økonomiske krise i 1970’erne

Fra 30’ernes depressionsår kan man hente dette lille eventyr om en amerikansk pølsemand:

Der var engang en pølsemand i en lille by. Han lavede gode hot dogs, og hans forretning blomstrede, for han malede smukke skilte til sin bod, og han råbte på byens gader: Kom og smag mine hot dogs, det er de bedste i byen!

Han så ikke så godt, og læste derfor ikke aviser.

Han hørte heller ikke godt, så han lyttede ikke til radio.

Men han solgte hot dogs. Og tjente gode penge.

Så en dag kom hans kloge søn hjem på ferie fra det universitet, faderens penge havde sendt ham til. Da han så faderens muntre skilte og hørte hans begejstring over, hvor godt forretningen gik, sagde han bebrejdende: Jamen far. Er du da ikke klar over, at depressionen har ramt vort land, og at vi står midt i århundredets værste krise?

Så anskaffede faderen sig et par briller og begyndte at læse aviser. Og han fik skruet op for radioapparatet.

Hvad, han hørte og læste, bekræftede sønnens ord, og i mismod over de dårlige tider holdt pølsemanden op med at råbe begejstret om sine hot dogs, og han holdt op med at male muntre skilte. Thi hvad skulle det nytte altsammen?

Hans forretning begyndte at sygne hen. Kunderne blev væk, og en skønne dag kunne han lukke sin pølseforretning med ordene: Min kloge søn havde sandelig ret. Tiderne er dårlige!

Moralen af dette lille eventyr er indlysende: Du skal først og fremmest frygte frygten selv, og når økonomiske nedgangstider truer, skal du bestandig male situationen i lyse og optimistiske farver.

Budskabet er fristende. Men farligt.

Alle er ganske vist klar over, at det står skralt til. Men det har det jo gjort i årevis, uden at ret mange har mærket det direkte på deres krop. Og hver gang, der er serveret panderynket bekymring om betalingsbalance og inflation, så har der været de glade nyheder om forbrugs- og produktionsstigninger til at sprede de mørke skyer.

Intet er så galt, at det ikke er godt for noget, kan danskeren sige hen over sjussen fra sit parcelhusomkransede lædersofahjørne, når hans farve-TV melder om nye store underskud på betalingsbalancen.

Den enkelte må bringes til at fatte, at det ikke længere er tilstrækkeligt at vente på, at naboen begynder at holde igen. Man må tværtimod se egeninteressen i at indgå en »social kontrakt« med samfundet, og man må bringes til at erkende, på hvilke områder dette kræver nye holdninger, nye værdinormer og nye forventninger.

Der skal nyt indhold i mange gamle begreber. »Solidaritet« for eksempel, må bringes til at være et spørgsmål om solidaritet med en helhed, ikke med retten til at kæmpe for en særinteresse.

(Artikel i Berlingske Tidende 1977)

• • •

Om den danske magelighed

Danmark er ikke et »socialistisk« samfund, hvis man følger de strenge definitioner. Og de færreste vil åbent erklære, at deres mål er et socialistisk Danmark. Men den danske blandingsøkonomi viser allerede en betydelig udskridning: Den private sektor i økonomien fylder stadig mindre, den arbejder inden for stadigt snævrere rammer af reguleringer m.v., og kravene om en mere direkte styring eller ligefrem deltagelse i produktionen lyder stadigt stærkere. Det er på den måde, man stille og roligt gennem bagdøren får trukket den socialisering ned over hovedet, som et flertal af vælgerbefolkningen klart er imod, men som den lukker øjnene for – i sørgmodig magelighed…

(Artikel i Liberal 1979)

• • •

Om danskernes hang til selvtilstrækkelighed

Naturligvis er dansk særpræg ikke truet, fordi vi i fællesskab med andre løser en række opgaver, som bedst løses netop i fællesskab. Og til de bekymrede, som forudsiger den danske velfærdsstats opløsning, fordi vi på et eller andet tidspunkt må indrette vort skattetryk og vore afgiftssystemer mere på linje med, hvad vore naboer gør, vil jeg bare sige: Den virkelige trussel mod den danske velstand og velfærd kommer ikke udefra – men indefra!

Hvis vi er selvtilstrækkelige og lukkede over for omverdenen – hvis vi bilder os ind, at Danmark kan ligge som en lille ø i det europæiske hav og gøre, hvad vi selv vil i enhver situation – og så i øvrigt vil låne til det – så vil vi først for alvor bringe vor velstand og velfærd i fare.

Dér må en holdningsændring til. Et kulturskift, om man vil. En erkendelse af, at Danmark må se udad og kaste sig ud i konkurrencen. Hvad det danske samfund igennem årtier har sat til indadtil, må nødvendigvis vindes udadtil. Hvad indad tabtes, må udad vindes!

Hvorfor skulle det ikke kunne lade sig gøre? Det danske erhvervsliv er stærkt nok til at stå distancen. Den danske kultur er ikke så svag eller overfladisk, at den lader sig løbe over ende af tilfældige påvirkninger udefra. Den danske identitet er robust. Det drejer sig blot om at ville være os selv bekendt og tage udfordringerne op i stedet for at stikke halen mellem benene ved første lejlighed.

(Artikel i Liberal 1988)

• • •

Om danskerne i Verden

Hvorfor skal billedet af »danskerne i udlandet« altid være den fede, småfulde charterturist. Det er ikke sådan, omverdenen opfatter danskerne de steder, hvor de er med til at gøre en indsats. De danskere optræder ude i verden på en måde, så alt det vi er stolte af – selv om vi ikke er gode nok til at fortælle hinanden om det – folder sig ud for fri udblæsning. Vi gør noget, og vi betyder noget.

En af de generaler, der i Bosnien har kommandoen over FN-styrkerne, sagde til mig: Jeres danskere er så agtede, fordi I aldrig tager et nej for et nej.

Og så tænkte jeg tilbage på folkeafstemningen 2. juni: Nej, det er fuldstændig rigtigt. Vi tager ikke et nej for et svar. Vi bliver ved, til vi finder nogle løsninger.

(Den positive, 1993)

• • •

Om danskernes modstandsvilje

Jeg vil gerne citere fra en bog, som er blevet en klassiker for alle danskere – rektor Aage Bertelsens »Oktober 43« – om oplevelser og tilstande under jødeforfølgelsen i Danmark. I et forord til Bertelsens bog skriver den jødiske forfatter Schalom Asch:

»Ingen europæisk nation har reddet flere af sine jøder end Danmark, for praktisk talt hele den jødiske befolkning blev bragt i sikkerhed. Danmarks »jødiske Dunkirk« ville have været umuligt, hvis ikke alle grupper af samfundet havde taget del i den med ildhu og lidenskab, og hvis ikke man havde været besjælet af den ånd, der kommer til orde hos en af aktionens helte, en københavnsk taxachauffør. Da Aage Bertelsen spurgte, om han kunne regne med hans hjælp, svarede han: – Det er ok – jeg kender ikke meget til jøder, men det strider sgu mod min religion og moral, at man jager mennesker, som om de var rotter.«

Denne anekdote rummer alt, hvad vi føler, er det bedste i den danske folkekarakter. En tro på, at det enkelte menneske kan udrette noget, og at det enkelte menneske har et ansvar for sin næste. For sin nabo. Uanset at naboen måske er mindre hvid i huden, mørkere i håret end »os andre«, går med kalot og holder fri om lørdagen.

Det var ikke det officielle Danmark, der gennemførte denne enestående redningsaktion, som kom til at stå som en høj bro over den afgrund af rædsel, der herskede i Europa. Det var folket, det enkelte menneske, der i dette mørke af rædsel og barbari skrev en lykkelig historie om menneskeligt mod, hjælpsomhed og hjertelag.

(Tale på Københavns Universitet 1993)

Jeg tænker ofte på, at hvis ikke der havde været danskere, som valgte at gå til modstand under besættelsen – uden beregning – og som dermed viste, at på trods af det officielle Danmarks lunkne holdning til krigen og nazismen, så var der dog nogen og noget i Danmark at satse på, noget som gjorde det værd at gøre en indsats for at fastholde Danmark i den frie verden – så kunne mit eget liv have formet sig helt anderledes.

Uden deres indsats, deres eksempel, så var jeg selv og min generation måske vokset op i ufrihed, berøvet mulighederne for at rejse ud i verden, berøvet mulighederne for at arbejde med det der interesserede os, berøvet mulighederne for at bearbejde de livsværdier og holdninger, vi hver især ønsker at forme vores liv efter.

(Tale i Mindelunden på Skæring Hede den 4. maj 1995)

• • •

Om historieforfalskning

Fodnotepolitikken ophørte, da den kolde krig ophørte. Så var der ikke længere næring til den. Men vi fik aldrig noget rigtigt efterfølgende opgør om fodnotepolitikken og dens perspektiver.

I det hele taget er vi danskere jo ikke meget for at tage et opgør med fortiden. Det så vi efter besættelsen. Og det ser vi efter den kolde krig – hvor det stadig er mig en kilde til forbløffelse, at der ikke mere systematisk graves i de nu tilgængelige arkiver i f.eks. det tidligere DDR for at finde ud af, hvem der sagde hvad om hvem.

Vi oplever tværtimod de besynderligste historieforfalskninger. Som for nylig i en TV-udsendelse med Hermod Lannung, hvor der blev vist et filmklip af Berlin-muren, der blev brudt ned, og hvor den ældre herre sagde, at han var glad for at kunne sige, at han selv havde bidraget til Murens fald, eftersom han havde været formand for Verdensfredskongressen i København i 1986…

Den bemærkning fik lov til at stå. Men den kongres husker jeg: Det var en paradeforestilling, arrangeret af det KGB-styrede såkaldte »Verdensfredsråd«, der naturligt nok ønskede at benytte den københavnske scene, som var vel forberedt af fodnotepolitikken.

Vi danskere er engang imellem nogen mærkelige nogen… Her er det ikke de sejrende, der skriver historien…

(Tale om dansk sikkerhedspolitik 1995)

• • •

Om frihed

Vi må ikke forfalde til selvros og selvtilstrækkelighed. Vi må bestandig spørge os selv, ikke om vi gør det godt nok, men om vi kunne gøre det bedre. Og vi skal passe på ikke at gro fast i vaneforestillinger i retning af, at danskerne er et særligt udvalgt folk, som kan tillade sig at leve uanfægtet af virkeligheden i verden omkring os.

Danmark er stadig for mig, det land det er dejligst at komme hjem til, når man har været på en rejse. Men der er ting i den danske samfundsudvikling, som fylder mig med bekymring – og som det vil være forkert at lade ligge, selvom man risikerer beskyldninger for at ville lege »mørkemand«, når man giver udtryk for sine bekymringer.

Det bekymrer mig, at der er alt for mange mennesker i Danmark, som ikke får noget ud af samfundets forandringer, og af de historiske muligheder vi har. Flere og flere bliver afhængige af andre – eller bliver hængende i et håbløshedens hængedynd, fordi »systemerne« holder dem fast i en situation, de ikke selv har reel mulighed for at forbedre.

Min dybeste bekymring har nemlig at gøre med det, vi kunne kalde »sjælen« i det danske samfund. Jeg mener, at et samfunds værdi skal måles på den frihed, det giver sine borgere, og på den tryghed, som det giver sine svageste. Men i dag tager samfundet stadig mere frihed fra sine borgere – med den begrundelse, at det sker for at skabe tryghed for alle. Friheden bliver mindre for det enkelte menneske, uden at trygheden reelt bliver større.

Det er i virkeligheden den helt store udfordring, vi danskere står overfor i disse år: Magter vi at finde den rette balance imellem friheden for den enkelte og solidariteten med samfundets svageste? Det er jo i virkeligheden dette spørgsmål, som hele den politiske debat dybest set drejer sig om.

Jeg mener ikke, vi har fundet den ideelle balance. For jeg tror ikke på, at tingene kan blive ved med at hænge sammen, hvis vi tager for megen frihed fra hinanden og gør stadig flere mennesker afhængige af andre.

Og så fortsætter vi i øvrigt med selv at fumle med de elektriske installationer og male vore vinduer – fordi skatten er så høj, at vi skal arbejde i fire-fem timer for at få råd til at betale nogen for at bruge en time på at gøre arbejdet for os på forsvarlig vis. Eller nogen får arbejdet udført sort. På den måde driver vi mennesker ud i ledighed eller ulovligheder – samtidig med at skatten vokser, fordi der bliver stadig færre til at betale stadig flere for at stå udenfor.

Det er stive magtsystemer, der lukker af for det enkelte menneskes muligheder. Systemer, der er stivnet fordi forsvaret af privilegier og særrettigheder pludselig er blevet vigtigere end forsvaret af de mennesker, det hele drejer sig om.