Karen Aabye

Branden i Magasin du Monde

Lindhardt og Ringhof

Branden i Magasin du Monde

Copyright © 1948, 2017 Karen Aabye og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711651377

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første Kapitel

Magasin du Monde vaagner op til en ny Dag.

En ny blankpudset Dag i Maj, en af disse løfterige Dage, hvor Mennesket i de tidlige Morgentimer stiller sig foran det aabne Vindu. Spænder sine Muskler, ranker sig og strækker sig og tager imod disse Kaskader af strømmende Lys, som i en Uendelighed sendes ned over Byens Børn og i smaa dyrebare Minutter faar dem til at føle, at ogsaa de oplever Naturen i dens forunderlige Evne til at yde.

Portneren Martin smækker et Vindu op, som vender ud til den snævre Skakt, der danner Væggen i hans Bolig i Magasin du Monde.

Han staar i bar Skjorte. Han gnubber sig under Armhulerne, gnider sig paa det ene Laar, strækker begge Arme langt ud fra sig og brøler et Ah ud i den lyse Morgen og hilser paa denne Maade den nye Dag velkommen. Martin har en velsignet Lungekraft, og hans Ah stiger som en tung Due mod Himmelbuen, passerer Ruderne paa første, hvor Rengøringskonen sejler afsted over det brune Linoleum med en Gulvspand i hver Næve. Hun nikker, da hun hører Martins Ah — og videre fortoner det sig helt op til den allerøverste Etage, hvor Magasin du Mondes store Tagrestaurant har tilhuse.

Med Martins Ah er Dagen for Alvor begyndt i Magasin du Monde.

Hans Kone Adele rumsterer i Køkkenet bagved.

Hun er altid to Timer oppe før Martin, da hun er den, der regerer som Chef for Kompagniet af Rengøringskoner.

Hun er bidsk, mager med en ydmyg Ryglinie skaaret efter Princippet haardt Arbejde. Hun holder af at være den, der bestiller mest. Hun nævner det aldrig for Martin, men Atmosfæren omkring hende er krydret med tætte Stemninger af Selvpinsel. Der er Morgner, hvor denne Kendsgerning er paa Nippet til at spolere Martins Humør og saa at sige skære hans Ah over næsten i Starten. Men saa ta’r han omgaaende Revanche. Larmer voldsomt med Stolen, der er stillet ved Sengen, saa Dynen ikke kan vælte ud over Sengekanten, knalder to, tre Gange Vinduet op og i, træder haardere i Gulvet end hans Korpus egentlig foreskriver ham og brøler paa Morgenkaffen, skønt den staar der.

Men saadan er det ikke i Dag. Denne Morgen er ren og fri. Den er fuld af Munterhed og Lune. For idag kommer hun. Idag kommer Lizzie og skal blive i hele otte Dage. Hun var hos dem ifjor ved denne Tid og iforfjor og hver Gang er det en Oplevelse saa stor og rig, at Martin og Adele savner Ord for at beskrive den.

Lizzie er ti Aar og Sønnen Pelles yngste Datter. Pelle er Formand paa et Savskæreri langt fra den store By, hvor Magasin du Monde rejser sine fornemme hvide Mure. Men Pelle har eget Hus og Have. Pelle har naaet alt det, som Martin synes et Menneske skal naa. Han er stolt over Sønnen Pelle, men ogsaa en Smule ængstelig for ham, thi Pelle forstaar Sliddets Betydning paa nøjagtig samme Maade som Adele. Overfor Pelle nytter hans brølende Ah og hans Larmen med Stole ikke det mindste. Derfor er det egentlig udmærket, at han kun oplever Sønnen paa Afstand — og saa har han Lizzie helt for sig selv.

— Hun kommer med Ti-Toget, siger Martin til Adele. Det har de vidst lige siden den nye Sommerkøreplan traadte i Kraft, men alligevel maa de tale sammen om dette store, at Lizzie kommer med Ti-Toget. Adele giver sig idag Tid til at drikke Kaffen sammen med ham. Han fløjter mens han gaar fra og til og knapper Selerne, han banker med Knoen paa Barometret, sætter pludselig i med en Arie af Aida, og da Adele netop passerer ham med Kaffekanden, gi’r han hende respektløst et Klask bagi, saa Kandens Indhold springer i et lille skumprydet Sprøjt ud af Tuden.

Adele fniser, prøver at rette den ydmygt krogede Ryg, bliver pludselig meget alvorlig og foreholder Martin for Gud ved hvilken Gang, at han endelig ikke maa komme for sent til Toget.

Martin slubrer Kaffen i sig. Han svarer ikke Adele. Han ser Lizzie for sig. De to brune stramtflettede Piske, som det pludselig er blevet moderne at bære højt oppe paa Hovedet, de kantede Arme og Skulderen, der skyder sig lidt i Vejret paa den Side, hvor den røde Taske i Rem altid har sin Plads.

— Det er underligt med saadan en Tøs, siger han. At hun betyder saa meget for En.

— Det er da ikke underligt, siger Adele. Hvad underligt er der i det?

Han svarer ikke. Adele har Ret. Alligevel synes han ikke, hun har Ret. Det er blot besværligt at skulle forklare noget, han ikke selv kan finde Forklaring paa. Det er godt, at Lizzie kommer. Saa er Dagene med Adele lettere og lysere. Hver Gang hun er rejst, begynder han en ny Tidsregning. Det eller det, siger han til sig selv, kan altid vente, til Lizzie har været her næste Gang. Eller det kan jeg faa gjort, inden Lizzie kommer.

— Der er nogen ved Lugen, siger han. Det kunde ikke falde ham ind selv at rejse sig. Adele vil saa gerne. Det har været ham en Trøst i Rækker af Aar, at Adele gerne vil. Hun stavrer ud, ydmyg og bidsk. Han hører hende smile og le og klirre med Nøgler.

— Det var Smith, siger hun, da hun igen lader sig falde ned paa Stolen.

— Jasaa. Martin tygger uanfægtet videre.

Smith er Personalechef i Magasin du Monde og en betydningsfuld Herre. Han gaar altid i Jaket, han har Kirtelar paa Halsen. Martin har faktisk aldrig set saa store og dybe Ar; de minder om tomme Fatninger til elektriske Installationer. Men Smith er en flink Mand. Meget dygtig. Og elsket af Personalet.

Martin bli’r fuld af Tanker, sløv, tung, gabende, spekulativ. Og mens han grunder, fyldes Byens store Varehus med Mennesker, der alle tjener deres Brød bag de fornemme hvide Mure. En endeløs Række af Kvinder og Mænd. Soldater i Magasin du Mondes anselige Hær. De gaar til Disk og Kontorstol, til Tegnestue, til Reklameafdeling, til Systue, til Kantine, til Kælder, til Kvist. Man kunde udmærket komponere en Symfoni over deres Fødders Trin paa Marmortrapperne, stigende, famlende, sikre, usikre mellem hinanden. Deres Latter og Tale dæmpes uvilkaarlig fra det Øjeblik, de naar ind i det hvide Palads. Der hænger det store Maleri af Firmaets Grundlægger, den lille skægprydede Thompson. I Stuen findes han i Legemsstørrelse – i Olie! Paa første Sal findes han i Skulptur, Granit. Paa anden Sal i Bronze. Paa tredie i Marmor. Hvis han nogensinde skal op paa fjerde, siger den lille Samlerske, Frk. Stella, bør det ske i Chokolade.

Thompson gik engang rundt og solgte Bændler og Knapper, som han førte med sig i en brun Lædertaske med et stort T. i det ene Hjørne. Det er flinkt, at han har kunnet lave sig et Palads af Lædertaskens Bændler og Knapper. Det maa selv Stella indrømme, skønt hun ejer hele Ungdommens Uimponerthed overfor Tilværelsens bastante Kendsgerninger i Form af Varehus i seks Etager. Men hun begriber ikke, hvad det hele er værd. Hun siger det ofte til sig selv, naar hendes Blik strejfer Thompson, det være sig ham i Olie, i Granit, i Bronze eller i Marmor. Hvad var det hele værd for Thompson? Fra det Øjeblik, Bændlerne og Knapperne blev til Marmor, gik det galt med hans Ægteskab. Thompson blev ved med at være Thompson, men hans Kone spadserede lige lukt ind i den Verden, der bærer Ordet Luksus i Initialer over Facaden. Og hun var gemen nok til at lukke Døren i for Næsen af Thompson. Hun jonglerede med hans Millioner, men skammede sig over ham selv.

Magasin du Monde har vokset sig større og større, ogsaa efter Thompsons Død. To Sønner og en Datter driver det. Den ene af Sønnerne er en dygtig Væddeløbskører. Hans Hjerne er blevet flettet sammen efter saa mange Paa- og Sammenkørsler, at der absolut ikke mere findes nogen Plads i den reserveret for Magasin du Monde. Datteren sidder paa et Gods og paa sine Aktier og tager sig nydelig ud, mens Søn Nummer to, Gabriel hedder han, er Familiens eneste arbejdende Kraft. Han er en klog, fredsommelig Mand, som ønskede at blive Bibliotekar og slide Bukseenden blank paa en Dreje-rundt-Stol, omgivet af. Reoler med bibliofile Sjældenheder. Han er den af Børnene, der ligner den gamle, beskedne Thompson med Lædermappen mest. Han er ingen stor Dygtighed, men klog nok til at lægge Dispositionerne i Hænderne paa drevne Folk.

De drevne Folk er Underdirektører, Personalechef, Afdelingschefer, Inspektører og mange, mange andre. Men det er ogsaa den sejstenaarige Samlerske Stella, som ganske vist endnu er i sin Vorden, men som dog har hele Skalaen af Muligheder liggende foran sig. Hun er udtaget paa en pæn Anbefaling fra Skolen, paa den ordentlige Klædedragt, paa de rene Hænder, som laa hvide og unge paa Personalechef Smiths Bord den Dag, hun blev antaget. Smith er en pertentlig Mand. Han skal iagttage, om Ydret er sobert og tiltrækkende. Ingen forlanger af ham, at han skal lægge Mærke til Stellas store graagrønne Øjne med de smaa sorte Pletter omkring Iris, den søde Maade, hvorpaa hun trækker Munden op til begyndende Smil, Gruben i Hagen og det lille generte Kniks i Knæene, som fortæller, at det ikke er forfærdelig længe siden, hun var en stor Pige.

De drevne Folk findes overalt i Magasin du Monde. Gerner i Grammofonafdelingen, Fru Andresen i Afdelingen for Fødevarer, Janus i Tæpperne. Lige drevne er de ikke allesammen. Hvem kan forlange det? Ingen vilde saaledes finde paa at kalde Lange i Kjolestofferne for dreven. Han er en genert, ængstelig Mand med et belevent Væsen, naar han ekspederer. Kunderne kan lide Lange. Selv om man ulejliger ham til ingen Verdens Nytte, smiler han sit klædelige Smil, gør en lille udaddrejende Bevægelse med Hænderne og siger: Til Tjeneste.

Erik Lange har lært i Provinsen. Han er populær blandt Kunderne, men ikke blandt Personalet i Magasin du Monde. Det er blevet sagt, at det var paa Langes Oplysninger, at Ekspedient Ravn røg ud med en Times Varsel. Der var Uorden i Regnskabet. Alle blev afhørt, men det hed sig om Langes Udsagn, at det fældede Ravn. Der bliver sagt meget i et stort Varehus. Der formes, støbes, snittes, bygges, hamres Intriger fra tidlig Morgen til sen Aften. Man har travlt med Kunderne, men man har ogsaa travlt med sin egen lille, rummelige Verden bag Disken. Erik Lange er vistnok uægte Søn af Landets store Skuespillerinde, og Faderen, saadan siges det, er Officer. Selv siger Erik Lange intet. Alene dette er et Tegn paa utiltalende Storsnudethed. Man maa være aaben og tillidsfuld, helst tillige gemytlig og en Smule rap i Kæften, om man vil begaa sig og sanke Popularitetens smaa kulørte Sten i Landets største Mode- og Varehus. Ogsaa her, som overalt i Verden, findes en Formel, hvorefter Mennesket skal bygges og præsenteres. Man godkender nu eengang ikke alt.

Gamle afdøde Thompson med Lædermappen ser fra sin Sokkel ned paa høj og lav. Tingene er vokset ham over Hovedet, han er blevet en Institution, som er nyttig. Man bruger hans første trivielle Vandring Gade op og Gade ned med Bændlerne og Knapperne i det godes Tjeneste. Der findes ikke det Festskrift indenfor Magasin du Monde, som ikke i Tekst og Illustrationer beretter om lille Thompsons eventyrlige Karrière, hans Spring fra Knappe- og Bændelstadiet og helt op til Matadorernes svimlende Højde, hvor Luften er tynd og Udsigten mangfoldig, ifald man ikke er saa højt oppe, at man slet ingen Ting kan se. Thi det kan meget vel tænkes. For Samlersken Stella er Thompson paa Soklen en praktisk Foranstaltning. Han staar med Ryggen vendt mod det Hjørne, hvor hun sædvanligvis har sin Plads. Thompson har en gemytlig fed Nakkelinie, og paa dette Sted placerer Stella sit Tyggegummi, naar en af Inspektørerne eller Personalechefen gaar forbi Afdelingen. Stella er glad for gamle Thompson. Hun er blevet helt fiks til at knalde ham Tyggegummiet i Nakken, saa det blir hængende.

For Stella er gamle Thompson en Betryggelse. Bag hans Ryg er hun skærmet mod mange Blikke. Der er Læ i det Hjørne, hvor Thompson staar. Saadan er det stadigvæk ikke uden Nytte, at man har ham. Det samme mener Magdalene Holm i Strømpeafdelingen. Hun har været i Firmaet siden Grundlæggelsen, dengang det hvide Palads kun var en Bod i Sct. Jacobsstræde og Thompson en Mand, der vel forstod sig paa Metervarer, men som tillige havde Øje for en veldrejet Krop og Rytmen i Magdalenes sikre Gang og de hvide Hænders Gliden over fremmede Stoffer som i Kærtegn. Magdalene er ikke ung længere. Man har, naar Sandheden skal frem, i adskillige Aar ønsket hendes Afgang. Det er Firmaets Princip at have velplejede, helst unge Ansigter bag Disken. Et friskt Ansigt med stram glat Hud stimulerer Salget.

Magdalene ved det. Personalechef Smith er hende en god Mand. Hun faar sikkert Lov at være sin Tid ud. Hun retter sig, purrer med Højrehaanden op i Haaret, stryger ned over den sorte Kjole, som netop er gjort saa tilpas lang, at den skjuler Benenes Aareknuder. Hun ser paa Stellas unge, ivrige Ansigt, og fra hende glider Blikket altid hen over gamle Thompson. Dengang havde hun været paa Stellas Alder. Maaske lidt ældre, men ikke stort. Det var altsammen længe siden. Alligevel gemmer hendes Krop stadig paa et Stykke Erindring. I sin skarpt afgrænsede Verden har hun rejst et Mausoleum for Thompson, Grundlæggeren af Magasin du Monde, men ikke det Magasin, som Hovedstaden kender. Det er Thompson fra Forretningens første Start i Kælderboden i den lille Smøge, som stadig lever i Magdalene Holms Tilværelse.

Denne mætte, let-støvede Duft af Tøjruller, Lyden af Pengekassen, der blot var en Skuffe i Disken, Huskesedlerne, som hang paa et Søm slaaet ind i den højre Reol — og Rummet bagved. Lampen med den grønne Skærm, Skrivebordet med de høje Hylder bagtil, hvor Kaffekopperne, Limpotten, Ordresedlerne, Blækflasken, Gummistemplerne havde deres Plads. Og Rullegardinet ud til den snævre Baggaard, hvis Flænge skrev sig fra en ganske bestemt Aften. Netop den tidlige Sommeraften, da de begge havde arbejdet over og gjort Status. Tallene fik denne Aften Lov til at flagre hen, hvor de vilde. Thompson havde lagt hende paa Divanen under Vinduet, en blind og i høj Grad forvirrende Handling af den tillukkede pertentlige Thompson med Lædermappen. Febrilsk havde han slaaet en Haand i Rullegardinet og trukket det til sig. Et lille Skred i Gardinets Lærred fortalte om Flængen. Men ingen ænsede den. Det var først senere, at Flængen fik sin Plads i Magdalenes Række af Erindringer fra denne mærkelige, smukke og varme Tid, før Pengene og den store Succes væltede ind over Thompson og gjorde Pengeskuffen i Disken til automatiske Kasseapparater, de to Kaffekopper til en hel Kantine og Personalet til en Hær, ledet og kommanderet efter de bedste og mest moderne strategiske Regler.

Men Magasin du Monde har endnu ikke naaet Klimaks. Det kan æde sig endnu bredere, der er frit Spillerum i Luften over dets Hoved. Etage paa Etage. Vorherres Himmel paa denne straalende Majdag ligger saa højt oppe, at der endnu skal mange Etager til, før man naar den.

Svingdørene gaar, de rullende Trapper gaar, Elevatorerne gaar. Forretning. Forretning. Alle har lynende travlt. Samlersken Stella gaar. Trin. Trin. Trin. Den generte Erik i Kjolestofferne, Personalechef Smith, de private Opdagere, som glider ad Passagen mellem Diskene med ligeglade uinteresserede Miner. Magdalene Holm gaar. Trin. Trin. Trin. Selv Portneren Martin gaar. Men det er rigtignok hen for at hente Lizzie fra Toget. Og Dagen gaar! Den velsignede solfyldte Majdag. Den springer lige ud i Synet paa Hovedstadens Befolkning, den faar Magasin du Monde’s Markiser til at sænke sig og hænge paa Facaden som store morsomme Hatteskygger, der skal skaane Paladsets Øjne for altfor megen Sol.

Den hvide paagaaende Majsol kender ikke til Hæmninger.

Den trænger sig endog ind i Direktør Gabriels Kontor, hvor der er Bestyrelsesmøde.

Den danser henover Gabriels let-dukkede Nakke, den spiller i Personalechef Smiths guldindfattede Brilleglas, den gnubber sig intimt op ad Prokurist Borup fra Tæppeafdelingen, og pludselig sender den en Kegle af Lys som et Flammesværd ned mellem de to Underdirektører, som ikke kan fordrage hinanden. Solen formaar ikke at mildne paa den Atmosfære af Had, der konstant ligger imellem de to Herrer. Den forsøger end ikke paa det. Den morer sig blot, danser og dukker sig og leger Sværd og synes, at alting er evig dejligt.

Gabriel sidder med en Lineal mellem Fingrene. Han har Faderens blide let-rødrandede Øjne, men ikke gamle Thompsons Ro. Gabriel har lynsnare, nervøse Bevægelser. Han har ondt ved at holde Interessen fast ved alt foreliggende. Han gør sit bedste og støtter sig bravt til de to Herrer, som — det er allerede nævnt — ikke kan døje hinanden. Men det kan saadan set ikke nævnes for ofte, thi dette er alene Gabriels Opfindelse. Han spiller de to dygtige Mænd op mod hinanden. Gabriel er ingenlunde dum. Han er snu. Han ved, at Kampen mellem de to Underdirektører er Magasin du Mondes egentlige Drivkraft. Ogsaa Had kan være frugtbringende. Gabriel faar Lyst til at le højt. Thi disse to er Magasinets kraftigt-bankende Puls. Gabriel bøjer sig over Linealen, og hans Tanker hvisker: Himlen være lovet for dette berusende, livsfornyende Had. Himlen være inderlig lovet!

Og saa retter han sig og siger blot Ordet: Silkegardiner.

Hvad man mener om Underdirektør Øgaards sidste lykkelige Indsats?

Underdirektør Frederiksen er lutter Smil og Velvilje. Han burde have ventet lidt med sit Smil, tænker Gabriel. Han er slet ikke saa fin en Taktiker som Øgaard, men han er hensynsløs, brutal, skærer igennem som en Slagterkniv, naar man vender Ryggen til. Denne Brug af Kniv i Kød. De ved denne spinnende Lyd, som ingen Lyd er, men som faar Kødet til at glide smukt og lydløst fra hinanden.

Jo. Gardinkøbet er et lykkeligt Køb. Det er Gardiner i Silke. Noget helt nyt i et dristigt fejende Mønster. Ikke noget for den store Hob, men noget, der vil blive husket.

— Og Ophængningen — Gabriel vender sig til Prokurist Borup — — Ophængningen er nydelig. Overordentlig nydelig.

Gabriel er i sit fine søde Hjørne. Han har netop i Dag været en Vending gennem Afdelingen for Tæpper og Gardiner. Det nye Gardinstof i Silke var draperet, hvorhen man end saa, det flagrede fra Loftet, det skød som brusende Springvand op fra Gulvet, det spændte og rakte sig i store, farvemættede Buer fra en Væg til den næste. Det slikkede som kælne Tunger helt ind i Afdelingen for Kjolestoffer, og det spandt sig tæt op om Soklen af Gamle Thompson med Stellas Tyggegummi i den kraftige Nakkelinie.

Gabriel har altid sat Pris paa Prokurist Borup. Han har Smag og Fantasi, og han har den samme Kærlighed til Bøger som Gabriel selv.

Gabriel giver sig ellers ikke af med sit Personale. Han gaar sædvanligvis gennem sit Palads med lukkede Øjne. Naar han gaar. Thi ogsaa det er sjældent. Han tager gerne den private Elevator, som fra en Særindgang fører ham direkte til hans Kontor. Men idag havde han en Grund til at søge Prokurist Borup i Afdelingen for Tæpper og Gardiner. En virkelig tvingende Grund. For fjorten Dage siden erfarede han, at der paa Auktionen i Paris vilde blive solgt en sjælden Shakespeare-Udgave fra Aar 1695. Gabriel havde foregivet at skulle til et Forretningsmøde, han fløj til Paris, erhvervede Bogen og nu — i dette Øjeblik — ligger den for Laas og Lukke i Prokurist Borups Skrivebord. Gabriel og Borup har kendt hinanden fra Læreaarene, alligevel er de De’s — men Kærlighed til Bøger har bevaret Ungdommens sære Stemning af Fortrolighed imellem dem.

— Tag Bogen med hjem, Borup, sagde Gabriel …. og nu rykkede det nervøst-morsomt i de rødkantede øjne. Vi to ved, Borup, at ingen natlig Opfindsomhed kan sidestilles med den Oplevelse, en saadan Udgave kan berede et Menneske. Tag den med hjem. Og lad mig faa den imorgen.

Gabriel ser paa sit Ur.

Klokken er to Minutter over fire. Sejsten to — som man siger nu om Dage. Gabriel føler sig gammel, skønt han ingenlunde er det. Han hører de Herrers Stemmer omkring sig. De diskuterer Gardinstoffet. Gabriel nikker nu og da. Siger ja og nej, men hører ikke en Døjt af, hvad de siger. Han suger bare til sig Lyden af de to hidsige Underdirektørers Stemmeføring. Han har ogsaa Øje for Flammesværdet, der skiller dem. Han føler, at han maa tage Del i den almindelige Samtale. Det er den Slags, man nu og da venter af ham. Og da siger han:

— Deres Afdeling, Borup, var idag som en Have. Gabriel kan aldrig finde paa andet at sige end Banaliteter. Han ved det selv, men der er ikke noget at gøre ved det. Klokken er nu tre Minutter over fire. Han vil gerne ned i Antikvariatet i Kongensgade inden det lukker.

— En virkelig Have. — At han dog i hvert Fald ikke kan holde Kæft. Han forbander sig selv. Han, den velafbalancerede, medgørlige Gabriel, kan opleve Øjeblikke, hvor han ikke kender sig selv og nødigt vil vedkende sig de Kræfter, som huserer i hans Krop. De melder sig med et sanseløst Raseri, eller et næsten sanseløst, thi Raseriet naar aldrig længere end til hans rødkantede Øjne. Det sætter aldrig Ordene og Tingene igang. Det dør endnu før det er blevet til. Men der er Format over dette Raseri, som aldrig naar sin Forløsning. Et Krav om at sprede voldsom Ødelæggelse omkring sig, sønderslaa Blækhuset paa det lysegraa Gulvtæppe, smadre Lampetterne paa de flødefarvede Vægge, kalde Underdirektørerne for Lorte og Sjovere. Men Gabriel gør det aldrig! Han sidder i det fine store, dødsstille Kontor, hvortil ingen uvedkommende Tummel drister sig til at naa ham. Han sidder der bare og leger med magtløse Tanker. Dødsstille er her. Ingen og intet kan naa ham!

Ingen, mine Damer og Herrer. Absolut ingen!

I dette selvsamme Sekund bliver Egetræsdøren til Gabriels Kontor flaaet op paa vid Gab.

En lang Lømmel af en Elevatorfører staar i Døraabningen.

Han har ikke banket paa.

Som paa Tælling er de fine Herrer i det fine Kontor sprunget op tra deres Pladser. Rummet er med et Slag fyldt med en eneste stor, dirrende og navnløs Angst.

Saa vræler Knægten i Døraabningen. Hans Mund ligger stor, glubende i hans Ansigt. Øjnene er farlige Kugler, sprængladet med Oplevelse.

— Det brænder! Det brænder i Afdelingen for Tæpper og Gardiner. Flammer. Der er ikke andet end Flam …..

Et Sekunds Stilhed. Mindre end et Sekund. — Saa springer Gabriel frem. –

Klokken er sejsten — fire ……

Andet Kapitel

Stella! S-T-E-L-L-A!!!!!

Det er Moderen, der kalder. Et Øjeblik staar hun forskræmt lyttende, men saa tager hun en ligeglad Mine paa og raaber utaalmodigt: Ja, nu kommer jeg.

Nina maa ikke faa at vide, at hun er underlagt Moderens Myndighed paa nogen som helst Maade. Derfor vender hun sig paany til Nina med en overlegen Skuldertrækning og siger: hvad saa …..

Stella og Nina er lige gamle, ikke stort over sejsten. Men Nina er, af Viden paa dette krogede Liv, langt ældre. Stella har lovet Moderen at bære Baljen med Vasketøjet op fra Kælderen. Saa var det, hun traf Nina, og nu staar de overfor hinanden i den halvmørke, fugtige og skumle Kældergang.

Nina bruger Parfume.

Nina bruger Pudder og Læberødt. Nina har allerede sin aabenlyse Gang blandt Mandfolk af moden Alder. Nina gaar med højhælede Sko og ser vigtig ud. Nina har dette frodigt-erfarne i sin Gang og Ordenes arrogante Slæben.

Naar man er meget ung, er man imponeret af Nina, lidt ængstelig for hende, genert, paa Siden af sig selv. Og Stella er meget ung.

Hun har forlængst sat Baljen med Vasketøjet fra sig. Hun fornemmer Deltagelsens søde Gysen omkring Hjertet, da hun nærmer sit Ansigt endnu mere til Nina og gentager: Og hvad saa ….. Fortæl bare, jeg har god Tid.

— Jo, ser du …..

Stella tror ikke sine egne Øjne, da Nina tager en Cigaret op af Lommen.

Mon hun har en hel Pakke, eller har den ligget løst, og er det bare den ene?

Hun rasler med Tændstikker i Mørket, saa stryger hun en. Flammen trækker den ildrøde og klodset malede Mund op og belyser paa grotesk Maade Ninas Ansigt nedefra, saa Næseborene syner flade og grimme, og Øjnene glubske og sære store. Hun suger Røgen til sig og kommer til at hoste.

Stella forstaar intuitivt, at det generer Nina, at Veninden overværer, at hun hoster. Derfor ser hun taktfuld til Siden og sparker med Foden til Baljens Kant for at fylde Tiden ud.

Saa lyder Ninas kælne Stemme igen.

— Han spurgte, hvor jeg vilde hen. Jeg kunde selv vælge.

Nina gør en Pause. En virkningsfuld Pause. Saa siger Stella:

— Hvem var det, du var sammen med?

Stella er bange for at stille Spørgsmaal. Der kræves Mod for at gøre det overfor Nina, men det forekommer samtidig Stella, at Situationen fordrer det af hende. Hun maa kvittere for Ninas Fortrolighed med dette lille Spørgsmaal. Men Nina bider hende af.

— Du kender ham ikke, siger hun.

Det korte, uvenlige Svar faar Stella til at dukke sig. Hun bliver blussende rød. Nu troede Nina, at hun vilde rode sig ind i hendes private Forhold. Og det var slet ikke Meningen, men den Slags kunde man aldrig faa forklaret. Stellas Forvirring er total, men det er, som om Nina ikke bemærker det. Hun læner sig op ad Trappegangens Gelænder, krydser Armene over Brystet. Cigaretrøgen følger Trækken og bølger i en nydelig Slynge bagover hendes ene Skulder.

— Og saa sagde jeg, at jeg vilde ind i Baren i »De to Kometer«. Der er altid det ved Mænd, forstaar du, at de kan li’ at man ved, hvad man vil. Ligedan naar man skal gi’ Bestilling til Tjeneren. Der er ikke noget saa irriterende som Kvinder, der sidder og drejer sig og ikke ved, hvad de skal sige. Den Slags ærgrer Mænd.

Stella føler Øjeblikket meget stort. Forfjamskelsen er lykkeligt overstaaet, hun suger Ninas Ord til sig med hver Fiber i sin Krop. Hun siger klogeligt ingenting, bare engang imellem støder hun et lille Ah, et lille nej, et lille ja frem. Forekommende, beredvilligt, at Nina endelig skal vide, hvor intenst hun lytter.

Nina bøjer Nakken langt tilbage og blæser Cigaretrøgen fra sig. Hun forsøger at lave Ringe af Røgen, uden at det lykkes. Men bare det, at hun forsøger, fylder Stella med Respekt.

Nina skifter Stilling. Slaar Asken af med en fyrstelig Haandbevægelse.

— Jeg ved ikke, hvor længe vi sad der. Vi dansede lidt og vi fik en Masse at drikke. Han drak mest Øl.

Stella har aldrig i sit Liv faaet noget at drikke. Til Konfirmationen blev der serveret Frugtvin. Det smagte sødt og var festligt, syntes hun.

Nina smiler. Saadan som man smiler, naar man er alene om en Ting, om noget, man ikke vil udlevere til andre. Saa siger hun:

— Bagefter gik vi hjem til ham. Det skal man jo osse ha’ Tid til.

Og saa ler Nina, vidende, gaadefuldt, en Latter fuld af tung og alligevel ufordøjet Mystik.

Nu kalder Moderen igen. Skarpere end før. En Stemme, man har ondt ved at komme udenom.

Om hun blot kunde blive lidt længere. Nina vilde maaske fortælle hende om …. Nina er aldrig gaaet i Enkeltheder, og Stella ved ikke, om hun inderst inde vilde bryde sig om det. Der er saa meget omkring Nina, som fylder Stella med Rædsel, skønt hun ikke vil være ved det.

Nina har allerede vendt sig fra hende og begynder at gaa opad Trappen, saadan at Stella maa liste i hendes Fodspor, hvad der passer hende udmærket. Da de passerer Trappen ud til Gaarden, forsvinder Nina uden et Ord til Farvel. Stella er skuffet. Mon hun har fornærmet hende? Stella har ondt ved helt ud at forstaa Nina. Hun maser opad den snævre Køkkentrappe, for Baljen er tungere, end hun har regnet med.

Hun sparker Køkkendøren i med Hælen og trykker for en Sikkerheds Skyld efter med Bagdelen. Saa sætter hun Baljen fra sig paa Køkkenstolen.

— Hvem var det, du talte med? Moderen staar og skræller Kartofler og ser ikke op fra sit Arbejde.

— Det var Fru Hansen, siger Stella og ved ikke, hvorfor hun snyder Moderen. Det er noget, hun ellers ikke gør. Hun og Moderen har altid haft det godt sammen; ingen af dem har Grund til at snyde hinanden. Men Moderen har været ængstelig for hende i den sidste Tid. Stella kan ikke sige, naar hun begyndte at spore denne Ængstelse, men de ved begge, at den er der.

Iaften skal hun i Biografen med Georg, der er sytten Aar og Søn af Moderens Veninde fra Skoledagene. Hun og Georg har været Venner saa langt, hun kan huske tilbage. De har tævet hinanden og drillet hinanden. En sjælden Gang har de danset med hinanden, men det har ikke moret nogen af dem. Stella er Samler i Magasin du Monde og Georg er i Lære paa et Maskinsnedkeri. For en Maaned siden inviterede Georg hende for første Gang i Biografen, og nu har han gentaget Invitationen. Stella fornemmer, at Moderen er paa Vagt overfor Georg. Hun forstaar ikke hvorfor, men hun ved, at saadan er det. Georg er jo bare Georg, som de begge to kender.

Hun tager Moderen bagfra om Halsen og trykker sit Ansigt ind til hendes Nakke.

— Du lugter af Haarvand, siger hun. Du er forfængelig. Hvem gaar du saadan og pynter dig for, om jeg maa spørge?

Moderen ler. Hun ler aldrig rigtigt, men det er en god, varm, tryg Lyd, som vibrerer dybt nede i Halsen paa hende. Stella føler Vibrationerne af Moderens Latter ud i sine Arme, som hun holder fast ind til Moderens Hud.

— Haarvand er da ikke at pynte sig, din Tosse.

— Haarvand, belærer Stella, køber man i Luksusafdelingen i Magasin du Monde. Jeg maa vel nok vide det. Altsaa er du et Luksusdyr, Mor. Hvad skal vi spise?

Stella behøver ikke at spørge. Duften af hakket Kød paa Pande, af Løg branket i Fedt …. hun undrer sig over sig selv, da hun sidder overfor Moderen og fortæller løs. Om Magasin du Monde, om Ekspeditricen Magdalene Holm, om Personalechef Smith. Hun fortæller ikke om Tyggegummiet, hun klistrer fast til gamle Thompsons Buste; det har hun en sikker Fornemmelse af, at Moderen ikke vil synes om. Hun undrer sig over, at hun nu kan fortælle. Det vilde hun aldrig nogensinde kunne gøre overfor Nina. Hun ler op i Moderens Ansigt, hun planter begge Albuer paa Bordet og tømmer Tallerken Nummer to.

— Du sidder frygteligt ved Bordet, formaner Moderen. Du kunde da nu godt …..

— Og du bruger altfor meget Haarvand, replicerer Datteren. Jeg ved snart ikke, hvad der er værst.

Stella ser over paa sin Moder. I Øjeblikke som disse maa hun hver Gang synes, at der ikke findes nogen, der har saa smuk en Mor som hun. Hun kender ingen, der som hendes Mor vilde gi’ Penge ud til Haarvand og til noget til at blanke Neglene, samtidig med at hun staar i Køkkenet paa Hotel Britannic fra ni til sejsten daglig. Moderen er Enke, og Faderen har Stella aldrig kendt. Hun savner ham heller ikke. Nu og da, naar Kammeraterne har spurgt hende, har hun sagt, at hun savner sin Far. Kammerater spørger altid om saa meget. Hun har ment, at en Far skulde man savne. Det hørte sig til. Men hun ved, at hun lyver, naar hun siger det. For hun har aldrig savnet en Far.

— Du skynder dig hjem fra Biografen, siger Moderen.

Stella staar foran Spejlet i den pæne, blaa Kjole med den hvide, runde Krave i Halsen og de hvide Opslag for Ærmerne. Der hørte hun igen Moderens Ængstelse. Stella ser hende gaa til og fra. Om lidt vil hun spørge hvorfor Datteren har pyntet sig for at gaa i Biografen. Det er da ganske unødvendigt, vil hun sige. Stella staar og venter paa dette Spørgsmaal. Hun slaar til det tætte lyse Haar, der naar hende til Skulderen, hun smiler, frygtsomt og opstemt paa samme Tid, hun nynner lidt og venter stadig paa Moderens Spørgsmaal.

Men Moderen siger ingenting.

Hun kysser Datteren til Farvel, og læner sig ud over Rækværket og følger Stella paa hendes Vandring ned gennem Etagerne. Saadan har hun staaet hver eneste Gang, Stella er gaaet hjemmefra. Ved hver Etage stikker Datteren Hovedet frem, drejer det opad og ler.

Saa er hun borte.

Stella hører Gadedøren slaa i efter sig. Hun skal møde Georg ved Biografen. Det er en mild, blød Majaften, en af disse forjættende, varsomme Aftener, der staar dirrende og skælvende i Rummet, fuld af følsomt Sind og med et Overmaal af stærk, men alligevel ganske stille Oplevelse.

Stella kan ikke forme i Ord, hvad hun føler paa denne Majaften. Det er med et saa umaadelig vigtigt, at hun lever, at hun gaar her paa den skumrende Gade.

Alle Ting har Betydning.

Lydene, der naar hende fra Gaden, hun følger, Træerne som er begyndt at folde sig ud, den store kluntede Køter derhenne, som netop kommer imod hende, og som hun burde blive lidt bange for. Duften af Maj. Duften af denne særlige Aften og det underlige inden i hende selv.

Ølstanken fra en Kælderbeværtning, hun passerer, Stemmerne fra to Koner, der staar passiarende ved Kantstenen. En Cykelklokke med en ganske særlig Klang. Et Vindue, der lukkes op. Grusets Knasen under Fødderne, da hun naar udenfor Fliserne. En Lygte, som allerede er tændt og som svinger i sin Ophængning, grel og kunstig mod al den lyse, varmt-gyldne Luft.

Nina i Kældergangen. Ninas Farver, hidsende og farlige.

Nina har altid været mere end alle andre. Nina kan man godt blive bange og underlig utryg for. Hun har kendt Nina i mange Aar, synes hun. Nina og Faderen har altid boet i den Stuelejlighed saa langt Stella kan huske tilbage. Faderen gaar vistnok ved Dørene og handler, eller han bestiller noget andet. Han er sikkert en rar Mand men ikke ret meget hjemme. En Mor har Stella aldrig set nede hos Nina. Det er Nina, der ordner Faderen. Det er Nina, som vender Skraldespanden i Gaarden, saa Skidtet staar hende om Ørene. Det er Nina, der gaar paa Indkøb og Nina, som knalder Døren haardt i, naar der er nogen, hun ikke ønsker at lukke ind. Det er Nina, der bruger en Kæft som hele ti Sjovere, naar Faderen kommer drukken hjem og bare ønsker at faa Fred. Altid er det Nina. Og det var Nina, som den tidlige Morgen, for meget, meget længe siden, laa sammen med en Dreng i Cykelskuret lige klods op ad Stellas.

Det var Sommer.

Stella skulde deltage i en Svømmeopvisning, og møde til Prøve paa Badeanstalten, før hun begyndte i Skolen.

Da hun var ved at laase Cykelskuret op, saa hun, at Døren til det tilstødende Rum stod paa Klem.

Det var Ninas Rum; maaske havde der været Indbrud. Maaske var Ninas Cykel allerede stjaalet. Det at miste sin Cykel var efter Stellas Mening noget nær det ondeste, der kunde ramme et Menneske.

Hun anvendte et Sekund til febrilske Overvejelser af mange Slags.

Saa skubbede hun med Foden Døren til Skuret op.

Hun saa Ninas Ben i en forvredet Stilling, et underligt langt nøgent Laar, og Arne, en af de store Drenge fra Nabogaarden, hvis grove, snavsede Haand laa presset ned i Laaret.

Hun skubbede Døren til. Stod et Øjeblik tvivlraadig, saa gik hun beslutsom ind i sit eget Skur, rumsterede med Cyklen unødvendig meget, knaldede Døren i efter sig, laasede støjende — og skyndte sig ud gennem Gaarden, gennem den tilstødende Gaard og tilsidst gennem Porten.

Hun cyklede hurtigt.

Hendes Lemmer rystede, Læberne dirrede. Hun havde Møje med at holde Hænderne, der greb om Styret, i Ro. Hun anede ikke, at hun sad paa sin Cykel og græd. Først da hun saa ned ad sig selv og saa, at Kjolen var gledet meget højt op, saa højt op, at et Stykke af Laaret var blottet, opdagede hun, at hendes Ansigt var vaadt.

To Dage senere mødte hun Nina paa Trappen.

— Du, sagde Nina og gjorde et Kast med Hovedet, hvad der skulde betyde, at Stella blot havde at standse.

Stella blev meget bange. Ninas Blik var sort. Hun havde lænet sig op mod den kalkede Væg og stod saadan, som man gør, naar man har god Tid og man har noget, man skal ha gjort op. Grundigt og sagligt op, fordi man har saa Pokkers god Tid.

— Du Stella, slæbede Nina. Var det dig forleden Morgen? Ude ved Skuret. Var’et?

Stella er pludselig klar over, at Sandheden ikke maa komme frem. Hun har aldrig været flink til at lyve, men noget siger hende, at i dette Øjeblik skal og maa der lyves. Om hun ellers vil frelse sig selv. Om hun i det hele taget vil komme levende fra dette her. Det er underligt at opdage, hvor kold og rolig hun føler sig indvendig. Hun bliver først hel klar over det bagefter, men hun er faktisk i dette Øjeblik stille og meget rolig.

— Forleden Morgen, spør’ hun. Hun ser lige paa Nina. Hvilken Morgen?

— I Forgaars? Prøv ikke paa at lave Numre. Var’et dig eller var’et ikke dig? Hva’?

— Jeg cyklede meget tidligt i Forgaars.

Dette her er ikke Løgn. Stella er rolig og kold.

— Jeg var nede i mit eget Skur. Det har jeg vel Lov til?

Stella tør ligefrem svare Nina. Hun tør det i disse faa dyrebare Sekunder. Hun ved, hun vil aldrig turde ellers. Men hun maa gøre det. Situationen er fuld af Farer. Hun maa redde sig selv.

— Og du var ikke andre Steder?

Ninas Spørgsmaal kommer krybende imod hende med en Slanges forsigtige, agtpaagivende List.

— Jeg var i mit eget Skur og hentede min Cykel.

Ninas Tunge spiller igen paa Slangevis.

— Og intet som helst andet, hva’?

Stella ryster paa Hovedet. Hun ved, hun har vundet. Hun ser det af Ninas pludselige slappe, ligeglade Træk. Af hendes lade Gniden sig op ad Væggen. Af Ninas slæbende Tonefald hører hun det, da Nina fortæller, at hun skal i Tivoli. Ind paa Estraden i Tiv’li.

Da Stella gaar fra Nina, ved hun, at hun har faaet et nyt mærkeligt Vaaben i sine Hænder. Hun kan lyve og vinde over Nina. Senere opdager hun ganske vist, at Bevidstheden om dette Vaaben ikke nytter hende stort. Det kan kun bruges i stærke, øjeblikkeligt krævende Situationer, dèr, hvor der ikke levnes hende Tid til at sunde sig. Thi sker det, at hun langsomt kommer ind paa Livet af Nina, opdager hun, at hun stadig ligger under for Ninas fuldendte Overlegenhed, hendes bydende Sikkerhed og dette hemmelige i Ninas Væsen, som kan fremkalde uforklarlig Angst hos Omgivelserne.

Nina idag og Nina dengang for længe siden i Skuret. Nina paa Trappegangen, krævende, forlangende. Nina vil altid være den samme. Stella har nok Lyst til at søge hendes Selskab, men hun er mest bange for hende. Derfor bliver det heller ikke til andet end tilfældig, knap Snak paa Trappegangen eller i Gaarden eller i en Butik i Kvarteret.

Mon Nina har det ligesom hun paa denne Aften.

Mon hun føler samme Glæde for alle de smaa Ting, saadan som hun selv gør det? Maaske er det blot hende, der føler det saadan. Men det er nu rigtigt, hvad hun fornemmer i dette Øjeblik. Det er virkelig umaadelig vigtigt, at hun lever, at hun gaar her i den skumrende Gade.

Hun ser op i Ansigtet paa dem, hun møder, og hvert eneste Ansigt har noget af Aabenbarelsen over sig, noget nyt og smukt og ungt, som fængsler hende, og som hun undrer sig over, at hun aldrig før har lagt Mærke til. Hun forstærker sine Skridt. Det sidste Stykke løber hun.

Hun ser op i Georgs Ansigt, og hun synes, at hun ser det samme hos ham, som hun har set hos alle de Fremmede, hun gik forbi. Hun faar Lyst til at sige det til ham, men synes i samme Øjeblik, at det maa lyde dumt, og saa tier hun. Da Georg siger, at alt er udsolgt i Biografen, og at han er meget ked af det, overraskes hun ikke. Nu ved hun, at hun hele Tiden har vidst, at de ikke vilde komme i Biografen. De slentrer hen ad Gaden, Side om Side. Han fortæller om Værkføreren, hvor han arbejder, men hun hører ikke efter. Hun nyder sig selv paa en hel ny og farlig Maade. Hun vugger i Hofterne, som hun har set Nina gøre det. Hun nynner, ganske ganske svagt, og hun opdager med Fryd, at denne Nynnen distraherer Georg. Han standser op midt i en Sætning, hakker i det og rødmer og siger derefter noget om en Boksekamp, han var til i Søndags.

— Hvor skal vi gaa hen? Det er Georg, der spørger, og han fortsætter med at oplyse, at de godt kan gaa hjem til ham.

Da er det, Stella forstaar, at hun er blevet en voksen, færdig Kvinde. Næsten da. For hun siger uden et eneste Øjebliks Betænkning: Jeg vil gerne ind paa »La Cigale«, Konditoriet ved du. Henne paa Hovedgaden.

Georg har Pengene til Biografen knyttet i den ene Haand i Bukselommen. La Cigale er sikkert et dyrt Sted, og mon der er nok? Han har altid syntes, at det var flovt at komme et saadant Sted. Folk gloede og endnu mere, naar man havde Pige paa. Han ved det ikke af Erfaring, for han har aldrig været paa Café med en Pige. Han kender ikke Stella igen. Hun er vigtig, synes han. Eller rettere, hun er ikke den samme Stella, som han før har været ude med. Der er noget ved hende i Aften, som foruroliger ham og faar ham til at føle sig utilpas og opstemt paa samme Tid.

De gaar gennem Konditoriets oplyste Lokale, Georg med Jakken, der er lidt for kort paa Ærmerne, og med de store, svulne, arbejdsvante Hænder flammerøde mod det mørkeblaa Jakkesæt.

Stella kan pludselig heller ikke lide det. Hun gaar forrest og kan daarligt skjule sin Forvirring.

Hun vælger det første tomme Bord, hun møder. De sætter sig og Georgs tydelige Forfjamskelse redder Stella. Hun ranker sig, og hun hører i en Taage Ninas Ord: Mænd, forstaar du, kan li’, at man ved, hvad man vil …. og saa gør hun Tegn til Tjeneren, ser samtidig over paa Georg og i hans Øjne læser hun, at han sanktionerer alt, hvad hun maatte foretage sig. Hun siger: To Kaffe med Brød! Da Bestillingen er gjort, synker hun sammen. Tankerne kommer til hende, først i Virvar, lidt efter lidt med indtrængende Klarhed. Nina kunde med sin Sikkerhed imponere Mænd, der var af samme Sikkerhed. Det var en Leg, som blev gengældt. Men Georg har absolut ingen Sikkerhed paa et uvant og offentligt Sted. Han krammer stadig Mønterne i sine Hænder, saa de føles som gloende Metal. Han snakker pludselig højere end sædvanlig for blot at stive sig selv af. Stella bliver tavs og flov. Hun krummer sig over Bordet, Georg gør det samme, og paa et Mindstemaal af Tid spiser og drikker de det forlangte.

En forgyldt Gipsengel med Basun svæver paa Væggen overfor dem.

En tyk Mand og Kone sidder under Englen og glor paa dem. Stella ser, at de smiler overbærende til hinanden, og hun ved med usvigelig Sikkerhed, at de taler om Georg og hende.

— Hvor er de gamle og tykke de to derovre, siger Georg modigt. Han har ogsaa bemærket de to, og nu vil han slaa fra sig. Han sparker unødigt med Benene og skramler med Koppen og tilføjer: Hun ser farlig ud, den tykke Kælling. Synes du ikke, Stella? Georg svinger sig op til det helt store med Ordene: Tænke sig og gaa i Seng med saadan en …..

Det er første Gang, lille sejstenaarige Stella bliver kysset.

Hun gisper, Tasken i sort, blank Voksdug glider ud af hendes Haand, Fingrene staar strittende, stive, som drypper en ustandselig Strøm af Angst af dem.