En hjemkomst

Sørgespil i Fire Akter

Gustay Wied

Lindhardt og Ringhof

En hjemkomst

Copyright © 2017 Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711651841

Forsidebillede: Shutterstock

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Personerne.

Niels Reimer, pastor emeritus.

Marie, hans Kone.

Valdemar, deres Børn.

Axel, deres Børn.

Paul, deres Børn.

Anna.

Pigen.

(Handlingen foregaar i København i Nutiden.)

Første akt.

(Et temmelig stort Kvistværelse. Til højre skraa Vægge paa bægge Sider af et Par Glasdøre, som føre ud til en Altan. Dørene aabne. Gennem Altanens Gitterværk ses Tage og Skorstene rage op. Til venstre en Sovesofa og et Skab. Paa Skabet hænger en Overfrakke og en Studenterhue. I Baggrunden til højre en Dør. Til venstre Reoler med Bøger, Præparater i Spiritus og et Menneskekranie. Mellem Reolerne et Pibebrædt med Piber. Et Bord paa skraa foran Altandøren. Paa Bordet Bøger, Skrivetøj og en Vandkaraffel med Glas. Ved Bordet en gammeldags Lænestol.)

Første Scene.

Paul. Senere Pigen.

(Paul sidder, ved Bordet og skriver. Det banker, han hører det ikke. Det banker igen.)

Paul.

Værs’god!

Pigen

(ind).

Paul.

Hvad er der?

Pigen.

Der er en ung Herre, som gærne vil tale med Studenten.

Paul.

Ja, lad ham komme.

Pigen.

Ja men han — — —

Paul.

Naa?

Pigen.

Han er henne hos Grøntkonen, og — —

Paul.

Hos Grøntkonen?

Pigen.

Ja, se han bad mig nu sige til Studenten, at han ikke vilde komme herind, for den Sags Skyld at han var bange for, at Fruen skulde blive saa rent urimelig forskrækket.

Paul.

Hvem kan — —, (vender sig hurtig) Sofie! Det er da vel ikke — — —

Pigen.

Jo, det er det. Det er den unge Herre fra Amerika.

xs

Paul

(rejser sig hurtig).

Min Bro’r — Axel! Hvoraf véd Du det?

Pigen.

Gud dog, skulde jeg ikke kende ham? Jeg tjente jo hjemme i Præstegaarden, da han rejste! Jeg husker saamen li’esaa livagtig den Aften, han — — —

Paul.

Er Mo’er gaaet?

Pigen.

Nej. Men Fruen staar og ta’r sin Kaabe paa. — Studenten véd den nye Kaabe, som Fruens Søster — Gusta, som de nok kalder hende — — —

Paul.

Bed Sagføreren komme lidt herop!

Pigen.

Jamen, han skal ud med Fruen.

Paul.

Gaa bare ned og sig, at jeg vil tale et Øjeblik med ham. — Men Mo’er maa ingenting vide!

Pigen.

Nej, Gud dog! det kan jeg da nok forstaa — Fruen, der er saa svag. — Men hvad skal jeg saa sige til Hr. Axel?

Paul.

Axel —, ja han — — —

Pigen.

Vil Studenten ikke gaa derhen?

Paul.

Nej, jeg kan da ikke —, i en Butik blandt de fremmede Mennesker!

Pigen.

Jamen, kan jeg saa ikke bede ham om at komme her op paa Studentens Værelse?

Paul.

Jo, Du har Ret! Lad ham komme her op; men ikke før Mo’er er gaaet! — Lad ham gaa op ad Køkkentrappen.

Pigen.

Ja. (Ud).

Anden Scene.

Paul. Senere Valdemar.

(Paul sætter sig i Lænestolen; rejser sig; gaar hen og stopper sig en Pibe; sætter sig paany, tænder Piben. Nervøs og urolig. Valdemar ind i Overfrakke.)

Valdemar.

Hvad vil Du? Er det nu galt igen med — — —? men hvordan er det Du ser ud? Er Du syg?

Paul

(rejser sig).

Valdemar — Axel er kommen hjem!

Valdemar.

Aa Sludder?

Paul.

Jo, Du! Sofie har talt med ham henne hos Grøntkonen. — Han har bedt mig komme dér hen; men jeg holder ikke af Scener for aabne Døre. Han kommer her om et Øjeblik.

Valdemar.

Axel! — Hvad Fanden vil han her hjemme? Hvordan var han klædt paa?

Paul.

Det véd jeg ikke. — Men hvad skal vi gøre?

Valdemar.

Sig til ham, at han skal blive paa Hotellet, eller hvor han nu opholder sig, til i Eftermiddag; saa skal jeg komme op og tale med ham. — Mo’er maa naturligvis ikke vide noget.

Paul.

Nej, det har jeg ogsaa sagt til Sofie. — Hvad tror Du, han vil? Ikke skrive i to Aar og saa pludselig dukke op! Det er hensynsløst baade mod Mo’er og os andre.

Valdemar.

Hensynsløst! — Du — snakker! — Men nu maa jeg ned; Mo’er venter.

Paul.

Kunde du ikke blive hjemme? — Jeg ved slet ikke — — — (Det banker) der er han!

Valdemar.

Kom!

Tredje Scene.

De forrige. Fruen.

Fruen.

(ind i Overtøjet).

Undskyld jeg forstyrrer, lille Børn! men nu maa vi gaa, Valdemar. Jeg lovede Tante Gusta at komme lidt tidlig. — Vil Du ikke med Paul?

Valdemar.

Jeg er færdig. — Har Du husket dine Galoscher?

Fruen.

Ja, jeg har. (Til Paul:) Vil Du ikke med?

Paul.

Nej Tak, Mo’er. — Jeg skal til Manuduktør.

Fruen.

Jeg synes, Du ser saa daarlig ud i Dag, min Dreng. Du læser vist for meget. (Til Valdemar:) Hvad kan det nytte at overanstrænge sig? Naar han først bliver syg, saa er det bagefter.

Valdemar.

Aa, Paul er gammel nok til selv at passe paa det. — Skal vi saa gaa?

Fruen.

Ja. (Til Paul:) Farvel min Dreng. Gaa Dig nu en rigtig lang Tur, naar Du kommer fra Manuduktøren!

Paul

Farvel Mo’er. Hils Tante! — Hvad Tid skal vi spise?

Fruen.

Klokken fire som sædvanlig. Farvel.

Paul.

Farvel.

(Fruen og Valdemar ud.)

Fjerde Scene.

Paul. Senere Anna.

(Paul sætter sig ved Bordet og skriver; rejser sig lidt efter og gaar op og ned ad Gulvet).

Anna

(hurtig ind uden at banke paa).

Vil De saa hjælpe mig med min tyske Stil, Hr. Professor?

Paul.

Nej, ikke i Dag! Jeg har ikke Tid. — Du kunde dog ellers gærne banke paa, inden Du kommer ind!

Anna.

Jamen kære, det gør jeg jo aldrig!

Paul.

Skal det være en Undskyldning? — Gaa, gaa Din Vej! her kommer nogen om et Øjeblik.

Anna.

Professoren har haft en urolig Nat? — Men Paul, hvorledes skal det saa gaa med min Stil? jeg kan ikke skrive den alene!

(Pigens Stemme udenfor: Den anden Dør til højre, — ja, den!)

Paul.

Saa, der er han! — Skynd Dig ud!

Anna

(løber ud idet hun kaster et Fingerkys til Paul).

Femte Scene.

Paul. Axel.

(Axel ind. Han er klædt i en temmelig medtaget Dragt: lyse Benklæder, mørk Jakke, rødt Halstørklæde og en stor lysegraa blød Filthat).

Axel

(taler med en lidt fremmed Aksent).

Saa her bor Du?

Paul

(imod ham).

Axel! — velkommen hjem!

Axel.

Tak. — Naa, hvordan staar det til her hjemme?

Paul.

Jo—o, Aarene har taget lidt paa de gamle, især paa Mo’er. — Men sæt Dig ned!

Axel

(sætter sig).

Naar tog Fa’er sin Afsked?

Paul.

For to Aar siden. — Hvordan har Du det?

Axel.

Tror Du, han vil blive glad ved at se mig?

Paul.

Vi troede, Du var — — —; Du lod ikke høre fra Dig saalænge.

Axel.

Saa I har allerede drukket mit Gravøl! — Nej, Du — Ukrudt forgaar ikke saa let! Hvorfor svarede I ikke paa mine Breve? — I har ikke faaet dem, —nej, naturligvis!

Paul.

Jeg forsikrer Dig, vi har ventet og ventet, og Mo’er har skrevet — —

Axel.

Jeg vil ikke tale om Mo’er! — jeg vil tale om Fa’er; det er derfor, jeg er kommen hjem, — Tror Du, han vil blive glad ved at se mig?

Paul

Ja, vel vil han blive glad, men — —

Axel.

Men han saa dog helst, jeg var Fanden i Vold! — og det gjorde I andre vel for den Sags Skyld ogsaa, Det er aldrig rart at faa en forloren Søn hjem, særlig naar han, som jeg, kommer med to tomme Næver og en uhonoreret Fordring. — Naa, det kan vi nu altid komme tilbage til. Hvad er Du nu?

Paul.

Jeg studerer Medicin.

Axel.

Og Valdemar?

Paul.

Han er Sagfører.

Axel.

Hvad var det for et nysseligt lille Pigebarn, jeg mødte herude paa Gangen? — Har Du allerede Raad til at holde Kæreste? Tag Dig i Agt for Pigebørnene, Du! Jeg kender dem, baade de hvide, de gule og de sorte. Blodet er rødt i dem alle, og det brænder som Ild. Naar de slaar Armene om din Hals, er det som gloende Lænker, der sætter Ar, ingen Læge kan fjærne med al sin Kunst. — Og dog, hvilken Helvedes Fryd at lænkes af Kvindearm! Hvad var Livet uden Kvinder? I berømmer Dagen og dens straalende Sol —; I kender ikke Natten! Drag til Syden, aand ind dens Nætters duftende Blomstergift, — lyt til dens Kvinders glødende Elskovsord, og I vil ønske Jer evig Nat for at nyde! — — — Men hvad er nu det? nu har vi andet at tænke paa. — Hvem — naa det er sandt! — Hvor er Mo’er?

Paul.

Hun er gaaet ud med Valdemar.

Axel.

Aa, Paul, Du véd ikke, hvor jeg har længtes efter Mo’er! — Det var ikke altid. Undertiden havde jeg glemt hende. Men saa kunde pludselig hendes Ansigt dukke frem lige foran mig, — under det haardeste Arbejde og om Søndagen i Kirken, og naar jeg var i det vildeste Lag med Kvinder og Vin. Det skød sig frem mellem mig og hende, der vilde tvinge mig til sig med daarende Kys. Jeg slængte hende fra mig og fôr ud, bort fra de larmende Kammerater, ud i Ensomhed og Stilhed for at tænke paa hende, paa Jer, paa alt her hjemme. — Aa, havde I anet, hvor jeg led af Længsel og Ve efter Hjemmet, I havde skrevet mig til, Breve fulde af Kærlighed og Ømhed.

Paul.

Stakkels Axel!

Axel.

Men I skrev ikke. — Idetmindste fik jeg intet Brev. Saa var det jeg rejste. Jeg vilde hjem. — Jeg husker det, det var en Søndag for to Aar siden! Jeg sad og læste et gammelt Brev, jeg læste altid Jeres gamle Breve om Søndagen, — det var fra Anna — Anna! ja, hvor er hun, min kære, lille Søster? Hun er vel rask og er blevet stor nu?

Paul.

Det var hende, Du mødte paa Trappen, da Du kom.

Axel.

Var det hende? saa stor og saa smuk! Er hun hjemme? Kald paa hende.

Paul

(hurtig).

Hun er ude at læse.

Axel.

Gaar hun i Skole endnu? Er hun ikke konfirmeret?

Paul.

Jo, men hun læser videre — til Lærerinde.

Axel.

Hvad vil det sige? Vil han nu ogsaa jage sin eneste Datter bort? — Hun skal blive hjemme, siger jeg; det er mine Penge!

Paul.

Hvad er det — hvad mener Du?

Axel.

Hvorfor skal hun være Lærerinde?

Paul.

Dels fordi hun selv har Lyst dertil, og dels fordi Fa’er jo har det mindre flot med Penge nu, han maa nøjes med sin Pension.

Axel.

Naa, saa han maa nøjes med sin Pension! — Sig mig, véd Du noget om, at Fa’er har sendt mig to store Kasser fulde af Klæder, Vaaben og Penge, — Masser af Penge?

Paul.

Fa’er? Dig? — Du spøger!

Axel.

Nej, Paul, jeg taler alvorlig. Jeg er kommen hjem for at tale alvorlig. Jeg maa ha’e den Sag klaret. Man lader sig ikke saadan spille en hel Formue af Hænde.

Paul

Men Axel — — —

Axel

Ja, det er en lang Historie.

Paul.

Hvilken? Fortæl!

Axel.

Det var endnu, medens jeg opholdt mig i Charlestown, at jeg fik Fragtbrevet paa Kasserne; men da jeg kom til Toldvæsnet, vilde man ikke udlevere dem. Mine Papirer var ikke i Orden, sa’e de. Det var Løgn, forstaar Du! De havde undersøgt Kasserne, og da de havde set, hvad der var i dem, vilde de snyde mig, de vilde stjæle min Ejendom fra mig, de Skurke! For Ulykken var jo den, at jeg havde antaget et andet Navn, som Du véd, — det var Fa’er, der fik mig til det; han var vel bange, at jeg skulde gøre hans eget berømt! — under dette andet Navn kom Forsendelsen; men mine Papirer lød paa mit virkelige Navn. Jeg fortalte dem Sagens Sammenhæng, men de vilde ikke tro mig. Jeg maatte skaffe Beviser hjemme fra, sa’e de. Saa skrev jeg, — men I svarede ikke.

Paul.

Det Brev har vi ikke faaet.

Axel.

Naa ikke det. — Jeg gik og ventede og ventede. Alle Mennesker dernede vidste om disse Penge, og de mente, at jeg maatte faa dem udleveret, naar jeg fik Papirerne fra Danmark. — Jeg levede flot paa Kredit; tilsidst havde jeg en bundløs Gæld. Kreditorerne begyndte at blive generende, — Stemningen slog om, ingen vilde mere have noget med mig at gøre. Der kom jo intet Brev. — Saa gik jeg igen til Toldvæsenet. Jeg var rasende, jeg gjorde Skandale; men ligemeget hjalp det. — Da jeg saa tilsidst hverken havde Klæder paa Kroppen, eller Brød at putte i Munden, kom der en Fyr til mig og gjorde mig det Forslag, at han vilde afgjøre min Gæld og udbetale mig en betydelig Sum Penge, naar jeg vilde rejse min Vej til Afrika, Australien, hvorhen jeg vilde, bare ikke hjem til Evropa. — Hvad skulde jeg gjøre? Mit Ophold der paa Pladsen var blevet mig uudholdeligt. Jeg modtog hans Tilbud, men la’e i Stilhed mine Planer.

Paul.

Men jeg indser ikke, hvad Fa’er

Axel.

Da nu Tiden til Afrejsen nærmede sig, kom han, Fyren, til mig igen og sa’e, at jeg maatte finde mig i at ta’e med det Skib, som man fandt for godt at anvise mig. Jeg fattede ingen Mistanke. Det ene Skib kunde jo være lige saa godt som det andet. Jeg bad ham bare om nogle Penge til at købe mig de nødvendigste Klæder for. Ikke en Skilling fik jeg, førend Skibet var ude af Havnen, sa’e han; Klæder skulde der nok blive sørget for; alt skulde blive ordnet paa det bedste. Jeg bed Harmen i mig og tav; sligt lærer man af Livet. — Saa kom jeg da ombord, om Natten naturligvis, — jeg maatte jo liste mig væk fra det hele Den næste Morgen forlangte jeg Klæder og Penge af Kaptejnen. Han saa paa mig med et Par Øjne, der fik mig til at dirre af Raseri. Ikke et Ord sa’e han, ikke et Muk; bare disse Øjne; og saa vendte han sig og gik. Jeg fulgte efter: Giv mig mine Penge, Kaptejn, eller … Han vendte sig om og saa’ paa mig igen: Jeg har mine Ordrer, sa’e han saa. Nu stod hele det djævelske Komplot mig klart! jeg greb ham i Halsen, saadan (griber fat paa Paul): — Skurk! men saa blev jeg kastet bag over af et Par Matroser og bunden, — bunden, Du! og smidt ind i et Lukaf. Der laa jeg én Dag, to — jeg véd ikke hvorlænge, til jeg var udmattet af Sult og Kulde. Saa løste man mig og gav mig saa meget, at jeg netop kunde friste Livet. Ud kom jeg aldrig, man aabnede Døren paa Klem og satte Maden ind til mig: —Men jeg laa og tænkte paa Hævn! Du forstaar mig? Jeg maatte ha’e Hævn, — det var Tanken om Hævn, der holdt Livet oppe i mig. — Og jeg fik den, jeg fik den!

Paul.

Axel — Du …

Axel.

Stille! — Det var en Nat, Skibet laa for Anker. Jeg havde arbejdet og arbejdet med Døren. Tilsidst gik den op, og jeg stod igen i det fri! Jeg sank paa Knæ og takkede Gud, — saa listede jeg mig sagte hen over Dækket til Kaptejnens Kahyt. Jeg gik derind … har Du Lyst til at vide, hvad jeg foretog mig derinde?

Paul.

Nej — nej!

Axel.

Du har nok Nerver! — Det dur ikke, naar man skal leve her i Verden.

Paul.

Har Du da ingen Nerver?

Axel.

Har haft; men jeg vilde ikke ha’e dem længere. Jeg havde ikke Raad til den Luksus. Tror Du, man har Brug for sligt, naar man som jeg har maattet kæmpe for Livet hvert Skridt, man vilde frem?

Paul.

Hvordan slap Du saa fra Skibet, da …

Axel.

Da jeg kom op fra Kahyten? jeg løste en Baad og roede i Land.

Paul.

Ja, men …

Axel.

Gud stod mig bi!

Paul.

Gud?

Axel.

Tror Du ikke paa Gud?

Paul.

Men Du, som havde …

Axel.

Gud er retfærdig! jeg var hans Redskab. — Da jeg var kommen i Land, vi laa ved en By, det var i Brasilien, holdt jeg mig skjult et Par Dage. Da jeg saa en Aften listede mig ned til Havnen, var Skibet borte, sejlet væk.

Paul

(glad).

Saa havde Du dog ikke dræbt ham!

Axel.

Havde jeg ikke? Hvem siger det? Hvoraf véd Du det?

Paul.

Saa havde man vel gjort Anmeldelse derom, og Du …

Axel.

Jeg har dræbt ham, hører Du, jeg har! Jeg kvalte ham! Han laa og sov. Det hele gik saa stille, saa stille af. — Nej, man var bange; man vidste, jeg havde Ret, og derfor stak man af.

Paul.

Forfærdeligt! — Axel, lov mig én Ting! fortæl ikke Mo’er noget om dette; hun er saa nervøs, hun kunde blive syg.

Axel.

Er hun nu ogsaa nervøs? I har vist ingenting at bestille her til Lands? — I Karleby snakkede de ogsaa om Nerver.

Paul

(forundret).

Har Du været hjemme — i Karleby?

Axel.

Har Du noget imod det?

Paul.

Nej, men …

Axel.

Men hvad?

Paul.

Hvorfor tog Du derover?

Axel.

Ingen havde jo fundet det Umagen værd at meddele mig, at han — Fa’er havde taget sin Afsked. Og saa var der desuden noget andet.

Paul.

Noget andet?

Axel.

Ja, men det vedkommer ikke Dig! Jeg har vel ogsaa Lov til at have mine Hemmeligheder?

Paul.

Jeg synes, Du er bleven saa underlig haard Axel.

Axel.

Hvordan tror Du vel, Du var bleven, om man havde slængt Dig ud i Verden, bort fra Hjem og Familie, da Du var atten Aar?

Paul.

Det var jo din egen Vilje.

Axel.

Saadan skal det hedde, ja! Men tror Du ikke, at det i sligt Tilfælde er den nemmeste Sag af Verden at bøje en Drengs Vilje efter sit Ønske; særlig da naar, man ikke ta’er det saa nøje med Midlerne. — I malede mig de skønneste Perspektiver. I fremstillede mig Livet derude som et lokkende Eventyr fuldt af Glans og Herlighed. — Jeg var ung, varmblodig, havde Hang til det eventyrlige; — jeg rejste; og saa kom Virkeligheden! — Og hvad havde jeg gjort, at der ikke var Plads til mig her hjemme? Jeg var ung med de unge, deri bestod hele min Brøde; hvis der da ikke — —; men det er ikke værd at tale mere om det. Den Skade heles dog aldrig. — Mon I vil unde mig Husly nu?

Paul.

Naturligvis. — Hvor har Du dit Tøj?

Axel.

(Tøvende:)

Paul.

Stakkels Axel, hvor Du maa ha’e lidt!

Axel.

Ingen Medlidenhed!