Georg Brandes

Breve til forældrene 1859-1871 (bind 1)

Ved Morten Borup, I: 1859–70

Lindhardt og Ringhof

Breve til forældrene 1859-1871 (bind 1)

Copyright © 1978, 2016 Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711656419

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Selskabets forord

Det er tredie gang, Det danske Sprog- og Litteraturselskab giver sig af med at udgive breve fra Georg Brandes. Allerede 1939–42 udkom Georg og Edv. Brandes: Brevveksling med nordiske Forfattere og Videnskabsmænd I–VIII, udg. af Morten Borup under medvirkning af Francis Bull og John Landquist og med hovedvægten på breve fra 19. århundrede. En plan om at udgive ikke-nordiske skribenters breve til Georg Brandes udvidedes til at omfatte hans egne og blev virkeliggjort af Paul Krüger med Correspondance de Georg Brandes I–IV, 1952–66, afsluttet efter udgiverens død af Hanne Møller Nielsen. Begge disse udgaver var ordnet efter lande og korrespondenter.

Så tidligt som 1949 havde professor Krüger imidlertid overfor fru Edith Philipp f. Brandes og overfor DSL berørt spørgsmålet om udgivelse af Georg Brandes’ talrige breve til forældrene, især til moderen, og afskrivningen blev iværksat for en bevilling fra Tuborgfondet; men selve udgivelsen måtte udskydes pga. Correspondance, omend medlemmer af DSL jævnlig rejste ønsker om udgivelse af den usædvanlig rige og fængslende række af indtryk og skildringer fra et sjældent udrustet ungt menneskes muntre studenterudflugter og store, følgerige dannelsesrejser.

Efter at have løst en lang række andre opgaver i og udenfor DSL gik fhv. lektor, dr. phil. h.c. Morten Borup i gang med arbejdet i 1975, modtog hovedeksemplaret af de Krüger’ske afskrifter fra Institut for Litteraturhistorie ved Aarhus Universitet, kollationerede dem med originalerne i Brandes-arkivet i Det kongelige Bibliotek og udarbejdede kommentar og registre. Dog sattes grænsen ved året 1871, sådan at udgaven slutter med Georg Brandes’ hjemkomst om sommeren, få måneder før hans første universitetsforelæsning den 3. november 1871. Fra de følgende år indtil forældrenes død i 1904 og 1898, især fra opholdet i Berlin 1877–83, foreligger der ganske vist dobbelt så mange breve som de her udgivne, men de bliver gennemgående kortere og kortere, flygtigere udformet og af ringere interesse end de store glansfulde ungdoms-rejsebreve i nærværende udgave. En fortsættelse af denne er påkrævet, men må nok være selektiv, og modtagelsen af ungdomsbrevene må være medbestemmende for, om man vil prøve at kommentere og udgive de senere breve til forældrene.

Statens humanistiske Forskningsråd finansierede udgaven ved en betydelig bevilling i 1977, netop 50 år efter forfatterens død, og DSL udtrykker sin store taknemmelighed over, at det derved blev muligt at virkeliggøre det gamle ønske om at udgive også denne Brandes-korrespondance. Til Det kongelige Bibliotek såvelsom til alle personer og institutioner, der har bistået dr. Borup ved arbejdet, retter Selskabet ligeledes sin bedste tak.

19. februar 1978

Det Danske Sprog- og Litteraturselskab

Mogens Brøndsted Poul Lindegård Hjorth Iver Kjær

F. J. Billeskov Jansen Jan Pinborg /Erik Dal

Udgiverens forord

Ikke mindre end tre Kilder har Georg Brandes efterladt sig til Kendskab om sit Liv: Selvbiografien „Levned“, en Række Dagbøger og talrige Breve. Af disse, hvortil Manuskripterne findes paa Det kgl. Bibliotek, har han selv udgivet Erindringsbogen; Dagbøgerne har været holdt utilgængelige, hvorimod adskillige Samlinger af Breve baade fra og til ham allerede kort efter hans Død er blevet publiceret. Efter Offentliggørelsen af det vigtigste af hans Brevvekslinger med nordiske og europæiske Forfattere og Videnskabsmænd er Turen nu kommet til de for hans Biografi ikke mindre interessante Breve til Forældrene. Et tidligere Forsøg paa at udgive disse Breve fra hans Ungdomsaar er – ikke med Held – gjort af Alf Hjorth-Moritzsen; det lykkedes kun at faa Brevene fra 1870 trykt („Breve fra Hjemmet“ I, 1938). Det er imidlertid paa høje Tid, at de bliver trykt, af den Grund at de, omend omsorgsfuldt bevarede af hans Datter, nu afdøde Fru Edith Philipp, for adskilliges Vedkommende er stærkt medtaget af Tidens Tand, især de, der er nedkradset paa smaa Sedler med Blyant.

I den her foreliggende Udgave er alt, hvad der findes (paa nær nogle faa ubetydelige Barnebreve) medtaget plus 4 Breve til Mosteren Emma Bendix samt et Dagbogsblad, der indholdsmæssigt hører til i denne Sammenhæng. Ved Udgivelsen er det skønnet rigtigst at gengive Brevteksterne med alle deres formelle Ufuldkommenheder, der for en stor Del beror paa, at de er nedkradset i sene Nattetimer efter et trættende Dagsprogram. Naar Brevene i deres Helhed m.H.t. Ortografi og Interpunktion er saa skødesløst affattede, har det ogsaa andre Aarsager. For saadanne Petitesser nærede den unge Brandes en suveræn Foragt. Nøjagtighed var aldrig hans stærke Side. Vidste man ikke bedre, kunde man fristes til at tro, at han havde været lettere ordblind, naar man ser, hvorledes han staver Indgang som Ingang, hende som henne, Byld som Byl, og mishandler Egennavne, saaledes at Beutner bliver til Bøitner, Frimodt til Frimuth, (Michel) Angelo til Agnelo, (Aurora) Leigh til Lee, Budal til Bugdahl, (Kardinal) Retz til Redtz. Heller ikke er der megen Konsekvens i hans Stavemaade: snart skriver han sin Broders Fornavn som Edvard, snart som Eduard, snart staver han Du, snart du. Alt tyder paa, at han har været mere auditiv end visuel og derfor tilbøjelig til at anvende en Slags Lydskrift. Udgiveren har for at bevare Brevenes intime Særpræg ikke anset det for ønskeligt at „forbedre“ Brandes’ Skrivemaade, men har dog i enkelte Tilfælde tilladt sig – ikke uden indre Modvillie – at tilføje et kedeligt „sic“ for at gardere sig mod Mistanken om mangelfuld Korrekturlæsning og har iøvrigt henlagt eventuelle Rettelser til Kommentaren. Til de formelle Ejendommeligheder hører ogsaa en udstrakt Brug af Forkortelser: de er kun opløst, hvor de kunde formodes at forvolde Vanskeligheder for Forstaaelsen. Det største Indgreb har det været nødvendigt at foretage over for Interpunktionen. At sætte Tegn betragter Brandes som Tidsspilde og anbefaler gentagne Gange Forældrene „selv at sætte Kommaerne til samt Prikker over i’erne“ (f. Eks. 12/3 1871). Af Hensyn til Forstaaelsen har Udgiveren undertiden tilføjet Skilletegn.

Jeg tænker med Taknemmelighed paa mine Forgængere paa den biografiske Brandes-Forsknings Omraade, afdøde Prof. Paul Krüger, der har forberedt og skulde have udgivet denne Brevsamling, og Prof. Henning Fenger, hvis Værker („Georg Brandes’ Læreaar“ og især „Den unge Brandes“) har været mig til overordentlig stor Nytte. Som altid ved saadanne Udgivelser som denne har det været nødvendigt at søge Oplysning hos adskillige sagkyndige, og for al den Velvillie, jeg har mødt, bringer jeg min bedste Tak. Særlig ønsker jeg at rette den til Det kgl. Biblioteks Haandskriftafdeling, ikke mindst dens nu afgaaede Leder, Førstebibliotekar Kaare Olsen, til Udgavens to Tilsynsførende, Administrator, Dr. phil. Erik Dal og Overbibliotekar Torben Nielsen, hvis gode Raad har været mig til stor Nytte, samt til Forskningsbibliotekar Knud Bøgh, der uegennyttigt har paataget sig at gennemlæse hele Manuskriptet og med sit vidtspændende Kendskab til italiensk Kultur har givet mig mange værdifulde Oplysninger til Værkets sidste Afsnit.

Morten Borup

1859 Göteborg – København

1.

[Göteborg] Den 8de August 1859.

Kjære Moder!

Hvis Du venter et nogenlunde tilfredsstillende Brev fra mig idag, bliver Du bittert skuffet. Jeg maa skrive i en frygtelig Hast, da Brevet allerede skal afgaae imorgen tidligt og ikke som jeg havde troet imorgen Middag. Mit Brev bliver altsaa laconisk, men jeg lover saa snart som det næste Dampskib afgaaer at sende et udførligt. Min Overreise var ikke videre god. Uophørligt Regnveir charakteriserer den. Jeg har ikke lukket et Øie i Nat, men alligevel ikke været søsyg, skjøndt næsten alle de øvrige Passagerer lettede deres Hjerter og Kahytten følgelig afgav et lidet opbyggeligt Skue. Jeg gjorde Bekjendtskab med en engelsk Ingenieur og en kjedelig Svensker. Jeg havde længe siddet og seet paa Engelskmanden og syntes han saa saa dansk ud, ham forekom mit Udseende derimod engelsk, og vi gik hinanden imøde paa Dækket hver med den Beslutning at indlede en Samtale, vi lukkede Munden op og – tav øieblikkeligt igjen. Du kan tænke Dig vor Forbauselse, da vi saa, at Ingen af os forstod hinanden. Derpaa begyndte jeg paa Tydsk og han paa Fransk og nu gik det. Vi hjalp os saaledes hele Reisen, idet han oversatte paa Tydsk, naar det gik mig for hurtigt, jeg næsten hverandet Ord paa Fransk, da hans Tydsk var saare langt fra at være classisk.

Jeg var forresten den eneste Danske ombord. To nydelige unge franske Damer, jeg gjerne havde nærmet mig til, vare søsyge (desværre!) næsten hele Tiden. Jeg kom Kl. 11. Elliots modtog mig meget venligt, Oscar var paa Toldboden, han gaaer i Skole hver Dag fra 9–12. Jeg har været hos Onkel Michael, hvor han, Elias Warburg, og Eva Warburg (ogsaa Jeanna Magnus) vare henrykte over at see mig. Simon kom aandeløs farende fra Contoiret (om han er saa aandløs som aandeløs veed jeg endnu ikke). De to gamle Tanter hos Elliots ere lidt kjedelige men meget venlige. Oscar Elliot, Simon og jeg ere for Øieblikket i Visit hos Fürstenbergs, hvor jeg nu sidder og skriver. Derfor det daarlige Papir. Gothenborg kan jeg endnu ikke bedømme da jeg har følt mere af Regnveiret end jeg har seet af Byen. Nu klarer det op og Solen begynder at skinne. Jeg tvivler ikke paa at jeg kan more mig godt. Imorgen eller Overmorgen mere. Levvel. Hils Alle. Simon gaaer til Byen med Brevet og kan ikke vente længere, da han skal i Kirke, for at styrke sig (?) til Fasten imorgen. Han skjælver for den, da han i denne Tid hjemsøges af en glubende Appetit.

Din Georg.

2.

Gothenborg, den 10de August K12. [1859]

Kjære Moder!

Jeg har just nu lidt Tid tilovers inden Middag og vil derfor skrive, da det i Almindelighed vil blive meget vanskeligt at kunne det. Efter Løfte bliver mit Brev udførligt. Familien herhjemme bestaaer af Herren, Fruen, Oscar, Alida, den lille Dreng (Wilhelm hedder han) og de to Tanter. Herren, der omgiver sig med en Glorie af Værdighed er ellers yderst venlig og veed ikke hvad han vil gjøre for at more mig. Fruen er behagelig og livlig kun lidt for omhyggelig for mig, Oscar er saa opmærksom og utrættelig en Vært, som man kan ønske sig. Alida er baade meget nydelig og meget opvakt og den lille Wilhelm – ja om ham veed jeg ikke Andet end at han bliver 5 Aar idag, i hvilken Anledning jeg har forært ham en stor Billedbog. Tanterne staae i Venlighed og Livlighed ikke tilbage for Nogen af de Andre, kort sagt hele Familien er fortræffelig. Man lever her paa en ganske eiendommelig Maade, spiser Frokost Kl. 8½, til Middag Kl. 2¾, og til Aften Kl. 8½ og har altsaa kun 3 Maaltider. Efter dette Schema over Personerne i Comoedien vil jeg begynde at lade dem spille og fortælle Dig, hvorledes jeg har tilbragt Tiden. Efter den korte Visit hos Fürstenbergs hvorom jeg skrev sidst, gik vi hjem, hvor Gothenborgs Adonis, Herman Hartvig (jeg har aldrig seet Adonis saa vakkert parodieret) ventede paa os. Det var en ægte uforfalsket Kjødklump. Han var hos os om Aftenen og for min Skyld behøver han ikke at komme oftere. Igaar har jeg tilbragt min bedste Dag i lang Tid. Kl. 9 tog vi til Byen, hvor der just i disse Dage er Marked, og da vi havde seet os lidt om, mødte vi nogle Finner, en Moder med sin Datter, som Oscar kjendte fra Ems og som jeg havde reist over med paa Dampskibet. De kom imod os og bad os at tage os lidt af dem, da de vare aldeles fremmede her og først Kl. 11 om Aftenen skulde tage med Dampskibet ad Canalen til Stockholm. Vi viste dem først Gustav Adolfs Buste, men da vi vilde vise dem Børsen og kom forbi Elliots, vilde Fruen gjerne have sin Kaabe (hun fandt det for koldt) og bad den unge Pige hente den i Hotellet og mig om at følge hende. Fruen gik op til Elliots og vi fandt med Nød og Neppe Veien til Hotellet. Hjem derimod var det os begge umuligt at finde, Oscar havde glemt, at jeg ikke kjendte Veiene i Gothenborg, og jeg havde ikke Noget imod at fare vild, følgelig havde jeg Intet sagt. Efter nogle frugtesløse Vandringer, megen Spøg og Latter kom vi endeligt hjem og fandt Fruen hos Fru Elliot, der aldrig havde seet hende før, da hun havde ligget syg i Ems. Vi gik for at faae Børsen at see, og da vi havde beseet den (den er særdeles smuk og pragtfuld) bad den fremmede Frue os til Chocolade i Børs-Conditoriet og vi tog imod Tilbudet. Var det løierligt for mig at drikke Chocolade med Folk, hvis Navn jeg ikke kjendte, da var det det i endnu høiere Grad for Fru Elliot og Oscar, som havde glemt Fruens Navn og nu generede sig for at spørge om det, da de havde været saa meget sammen. Fru Elliot bad dem til Caffe om Eftermiddagen og vi skiltes ad. Det var let at mærke at de to finske Damer (Moderen kunde vel være 40, Datteren var 16 Aar) vare meget dannede, de talte Russisk, Finsk, Svensk, Tydsk og Fransk; men hvad hed de? det var Knuden. – Efter at jeg havde været hos Eva Warburg og leveret mit Brev, gik vi hjem og fandt Familien fordybet i Kurlisterne fra Ems for at finde det af Minde komne Navn. Det var den mest comiske Scene man kan tænke sig at see dem Alle mumlende halvt høit af de lange Lister og begyndende forfra med Fingren paa en ny Spalte, naar den gamle var gjennemlæst. Faa Minutter før Finnerne kom, var endeligt Navnet fundet. (Fruen hed Hofraadinde Selin). Vi spadserede sammen til et Sted i Nærheden, der hedder Liseberg og bleve i denne Tid saa velbekjendte, som jeg ikke er med Folk i Kjøbenhavn, jeg har kjendt min hele Levetid. Moderen var en meget aandrig Dame, Datteren næsten en Skjønhed og dertil saa livlig og naturlig, som om hun ikke havde været det. Fru Elliot drillede mig meget med den unge Pige og fortalte under Bordet til de Andre, at vi allerede i Byen havde været som Broder og Søster. Saa søsterligt var i alt Fald Forholdet ikke. Der blev talt om at reise til Trollhättan med dem og Reisen var allerede bestemt (dog blot for mig og Oscar) da Hr. Elliot med eet fik Skrupler og mente, at det var bedre at opsætte det til paa Søndag, da jeg ellers vil kjede mig i den sidste Tid her, naar jeg strax havde seet alt det smukke, og Fru Elliot mente ogsaa at jeg og den unge Dame ellers ikke vilde skilles, men at jeg havde fulgt med lige til Stockholm. Vi blev altsaa, skjøndt jeg hellere havde reist i det muntre Selskab, og da de vare tagne afsted tilbragte jeg Resten af Dagen med at spille Bold med Alida, og at gjøre en Tour til det høieste Punkt i Nærheden (Hvalaas hedder det) med Oscar og Alida. Idag har jeg været i Byen fra imorges af, seet Hestemarkedet, der just er idag, og aflagt en Visit hos en Fru Jacobson der nok er lidt i Familie med mig. I Eftermiddag skal vi til Edvard Magnus. Jeg har lagt Mærke til at Folk her i Almindelighed er meget roligere og mindre heftige end hos os, derimod ere de temmeligt comisk patriotiske og svæve i mange Henseender i en besynderlig Uvidenheds og Lettroenheds Tilstand. Saaledes har de famøse Historier om den colossale Masse af Flid og Studium, vakre Ynglinger af deres Bekjendtskab have anvendt for at tage „lille“ Studenterexamen og have nogle forskrækkelige Begreber om en saadan Students Lærdom og deres Universitets Professorers Uretfærdigheder og Chicanerier. De kalde alle Mennesker, der ikke ere rent fjollede, for gode Hoveder og finde Talenter og Genier, hvor der ikke er mere af det end bag paa min Haand. Af de unge Mennesker, jeg har lært at kjende her, er blot Oscar til at tale med. Simon Warburg og Herman Hartvig ere aldeles uudholdeligt kjedsommelige, Simon tilmed en god Del sær, pjattevaaren og naragtig. Hvis Du finder mine Domme strenge, saa frygt ikke for at det her kommer tilsyne. Jeg følger dine Raad, skjøndt jeg ikke holder af at høre dem. Dette Brev er ifølge Sagens Natur kommet til at ligne et Brudstykke af en Dagbog mere end et Brev; thi jeg maa fortælle, naar jeg endnu Intet har at svare paa. Min Hilsen til Alle, der bryde sig om at modtage den.

Din Georg.

P.S. Jeg beder om at mine Breve ikke maa blive Familie-Nydelse og om at den slette, hastige Skrift maa undskyldes.

3.

Gøtheborg den 15de August Kl 9 Morgen. [1859]

Kjære Moder!

Skjøndt jeg ikke har længtes efter Brev fra Hjemmet (jeg har ikke haft Tid dertil), blev jeg dog meget glad, da jeg fik dit Brev igaar eftermiddags. Som Svar derpaa vil jeg sende Dig min Tak for Brevet, Fortsættelsen af Beretningen om mit Ophold her og Besvarelsen af de Spørgsmaal, Du har fremsat. Jeg holdt ved Eftermiddagen den 10de. Vi roede til Edvard Magnus’s Landsted, Bruget (: Landbruget) kaldes det, og fandt begge Familierne Magnus der, nemlig begge Herrerne med deres Fruer, Gethilda, Amalie og et Uhyre af en gammel Kjærling, Fru Magnus’s Moder, der gaaer i Barndom og rækker Tunge af sin Datter. Endvidere kom der en Herre, med det for Ortographien ligesaa mystiske som gaadefulde Navn Mortje (?) Magnus, der kjendte mig fra Kjøbenhavn. Begge Familierne Magnus vare yderst gjestfrie, af Døtrene er Gethilda den smukkeste og Amalie den behageligste. Om hvad man spiser for Frugt der gjør en Kjøbenhavner sig ingen Idee. Frugten forsvinder ikke i snese- men i skokke-vis saavel i de mandlige som kvindlige Maver. Tro nu ikke, at dette er et Kraftudtryk, som Du pleier at kalde dem, for jeg har seet baade Oscar og Alida ligesaavel som Frøken Magnus spise 3 à 4 Snese Pærer foruden Blommer, Hindbær og Æbler paa een Dag.

Da Fru Elliot havde Hovedpine og var bleven hjemme, blev vi der ikke om Aftenen, men tog under mange Indbydelser til fremtidige Besøg Afsked og roede hjem, hvor vi fandt Eva Warburg samt Gustav og Elias Warburg, med hvilken sidste jeg talte den meste Del af Aftenen. Den næste Morgen (den 11te) var det første Gang, Oscar skulde gaae i Skole under mit Ophold her. Han har nemlig taget sig fri nogle Dage, da Skolegangen her langtfra drives med den Alvor som hjemme. Jeg glædede mig allerede til at være lidt alene, og gaae lidt omkring paa egen Haand, men da jeg kom ned med Stok og Taske vilde Fru Elliot og den ene gamle Tante samt Alida og Wilhelm ikke lade mig gaae alene, men vise mig Udsigter, hvilket naturligvis fordærvede mig hele Nydelsen. Om Formiddagen gik jeg til Byen for at see en ret høitidelig militair Begravelse af en Oberst Clancey, Men den forekom mig temmelig „kleinstädtlich“ og Høitideligheden lidt parodisk. Jeg var ellers hjemme hele den Dag, roede med Oscar og Alida paa Aaen og seilede tilbage ved at hænge os fast ved et lille Dampskib, der bugserer der; om Aftenen var Simon og Herman Hartvig her. Om begge begynder min Dom at klare sig Noget. Simon er fra Hjertets Side vist nok upaaklagelig men ellers ubetydelig og kjedelig, hans aandløse og heftige Maade at disputere paa synes mig at karikere min; det er ret godt naar man her paa Jorden træffer Karikaturer af sig selv, det er som at see sig selv i et Hulspeil. Herman Hartvig er ikke den Skjønhed, han er raabt ud for. Hans Lemmer ere særdeles smukt formede, men Ansigtet er temmeligt almindeligt og uden Liv, selve Personen er meget langt fra at være interessant. –

Da Oscar om Morgenen den 12te var taget til Byen, gik jeg med Alida, der skulde ind at bade og fandt ved hendes Assistance (hun fulgte mig Halvdelen af Veien) fra Elliots Landsted til Fürstenbergs. Jeg traf Herren og Fruen, Mina og Louise hjemme. De vilde strax lægge Beslag paa mig for hele Dagen, men jeg maatte svare Nei, da jeg havde lovet Simon at komme til ham om Eftermiddagen og reise til Trollhätta med ham, Oscar og Herman Hartvig om Aftenen. Imidlertid maatte jeg love at komme en hel Dag fra om Morgenen tidligt til sent om Aftenen. Jeg spadserede med Louise Fürstenberg i Haven, var satirisk mod Mina, og gik siden med Louise op paa den i Nærheden liggende Skandse „Lejonet“, hvorfra der er en ret smuk Udsigt. Imidlertid lægge disse velsignede Mennesker herovre ikke Mærke til Noget, der strax i høieste Grad slog mig, nemlig at Udsigten fra deres høie Punkter næsten altid er – den samme. Dette er saa meget mere comisk som de hvert Øieblik faldt i Forundring over dette nye og altid lige overraskende Skue. Da jeg vilde være hjemme til Middag, gik jeg fra Fürstenbergs omtrent Kl 1½ og Louise Fürstenberg fulgte mig et Stykke paa Veien, og vilde, for at jeg ikke skulde fare vild, have fulgt mig endnu længere; men jeg afslog det, da jeg tænkte, at jeg nok kunde finde hjem. Heri skuffede jeg mig imidlertid, jeg foer vild mellem de mange Broer og Alleer og kom først hjem Kl 2¾, da de allerede sad ved Bordet. De havde nok tænkt, at jeg var faret vild, da Veien er temmelig lang. Om Eftermiddagen hentede jeg min Vest ombord paa Vikingen og gik til Warburgs, hvor Reiseselskabet samledes. Vi gik ombord paa Eos et lille daarligt Dampskib der ikke var beregnet paa Passagerere og endnu mindre paa Høistsammes Bekvemmelighed. Da Salonen hvori der var halvsjette Sophaer var saa stor som et almindeligt Divansbord og saa luftigt som et almindeligt Loc .., Locale vilde jeg sige, blev vi paa Dækket. Det var den deiligste Aften, jeg længe har seet. Maanen og Stjernerne vare glimrende og Götheborg tog sig prægtigt ud i Aften- og Gas-belysning. Reiseselskabet bestod foruden os af Captainen, en svensk Præst, og en fordrukken Karl, der i eet væk drak Minutsnapse. Præsten anede ikke i hvilket Selskab han der var kommet. Men vi gjorde ham snart Helvede hedt. Dog – (som Romanforfatterne sige) jeg vil ikke foregribe Begivenhedernes Gang. Kl 12 absenterede Oscar sig af Søvnighed, vi andre blev paa Dækket til Kl 1½ og tilbragte Tiden med at samtale og lee, mens vi seilede opad Göthaelv. Klokken 1½ gik vi alle ned, men med en saadan Munterhed og saa lysvaagne at jeg strax nok mærkede at jeg idetmindste ikke kunde sove, men gik op paa Dækket igjen og begyndte at tegne Stjernebillederne af, som jeg havde lovet Alida, der er meget begjærlig efter at lære Astronomie. Da Klokken omtrent var 2¼ kom Simon og Herman skoggerleende med røde og blodige Fingre op paa Dækket og vilde see hvad jeg bestilte. De havde ligget og leet saaledes at de slet ikke havde holdt op igjen. (Du forstaaer vel af ingen Grund, uden af den, man altid har, at man leer, naar man ikke maa, saaledes som her i et Kammer hvor to fremmede søvndrukne Mennesker med og uden Katzenjammer laa) Herman havde villet præke Moral og faae de andre til at holde Mund men han og Simon havde snart begyndt at knubse hinanden saaledes for Spøg, at de slog Knoerne itu paa hinanden. De fik mig ned med og vi gik alle i Sopha; men 5 Secunder efter pladskede vi alle paa Oscar nær, der i Begyndelsen sov, men snart efter vaagnede og lo med, saaledes i Latter at vi fordrev Præsten fra Salonen, han flygtede som Muserne fra Helicon op paa Dækket og jeg erobrede ved et kjækt Anfald hans efterladte Pude og Tæppe. Herman og jeg havde nemlig maattet enes om eet og om een Pude, i hvilken Anledning vi befandt os som de siamesiske Tvillinger; naar det klukkede i ham maatte det igjennem Puden ogsaa klukke i mig og omvendt. Imidlertid vaagnede den Drukne og blev pludseligt aimable og tilbød os sin Slaabrok; Herman tog under megen Jubel imod den, og anbragte den under sine Fødder, men selv der stank den saaledes at han maatte kaste den bort og vedblive som før, uden Slaabrok at sparke Oscar i Hovedet, der laa og grinede ved hans Fødder. Du maa ikke troe, at jeg kan lade være at lee, mens jeg skriver dette, jeg kan i mange Aar have godt af den Tour. Præsten forsøgte et Par Gange at vende tilbage og erobre sine Reliquier tilbage, men han blev modtagen med en saadan Stormsalut af Latter at han maatte søge Tilflugt mellem Sildene paa Dækket. Dog bandede han ikke en eneste Gang, var det ikke præsteligt gjort? Omtrent Kl 3¼ faldt de andre i Søvn og blundede et Kvarters Tid, jeg lukkede ikke Øinene hele Natten. Kl 3½ kom vi op paa Dækket, lidt forslaaede i Lemmerne, dog undrede de andre sig meget ved at see, hvor frisk jeg var, da jeg jo er vant til at undvære Søvn. Lidt efter kom Oscar. Mage til Syn har jeg aldrig seet, vi lo af ham omtrent i 5 Timer i Træk. Han er et af de Mennesker der ikke kan leve uden sine 9 Timers Søvn hver Nat og Himmel hvor saa han ud! Han var grøn og gul og hvid og høirød i Ansigtet, med tykke Øine og saa søvnig at han ikke kunde lukke Munden op uden for at gabe. Skibet var det sletteste der seiler paa Elven, vi vare 11 Timer om sex Mil, man kunde roe lige saa hastigt som det gik og nu begyndte det at regne med Sod fra Skorstenen. Da vi vare blevne tilgavns oversodede, gik vi ned og toge Regnkapper paa, men imidlertid faldt der en Gnist ned i Herman Hartvigs Silkehue og brændte durch igjennem, just mens han stod og declamerede af Fritjofs Saga „min Gaard er brændt, min Ære flecket“; jeg forestillede mig i Phantasien Sodomas og Gomoras Undergang som noget lignende som dette Sodbad. Vi lo saa vi fik ondt i Maven af det, undtagen Oscar, han kunde ikke lee af Søvnighed. Kl 9 kom vi til Trollhättan, saa sorte som Skorstensfeiere og gik strax til Værtshuset for at vaske os, faae et Bad og derpaa spise Frokost, da vi endnu vare fastende; vi kunde naturligvis Intet spise ombord paa Eos. De to første af disse Bedrifter (Vaskning og Badning) udførte vi med særdeles Velbehag, den sidste var ikke lystelig, da Maden var skrækkeligt daarlig. Da vi havde spist gik vi ud for at see paa Faldene, (vi vare stegne af ved den første Sluse) og fik Erstatning for vore mange og dybtfølte Lidelser. Jeg veed ikke om Du har seet Trollhättan. Har Du seet den, veed Du jo hvordan den er, har Du ikke seet den, vilde Du ikke faae bedre Begreb om den, om jeg saa skrev 10 Sider derom. Indtrykket, den gjorde paa mig, var forunderligt nok. Det ytrede sig strax da jeg saa den ved en Angst efter nogensinde at skulle forlade Stedet, en Modvillie mod at gaae bort, der forstyrrer Nydelsen lidt paa samme Tid som den gjør den pikantere og som ligner den Følelse, der bringer to Elskende til aldrig ret at nyde den Tid, de er sammen i, idet de bestandigt tælle Minutterne de have tilbage. Vi spiste daarligt til Middag i Værtshuset, og besaa om Eftermiddagen alle Fabrikkerne, samt satte over paa den modsatte Kyst og saa den smukke og imponerende Udsigt fra de høie skovbevoxede Bjerge. Om Aftenen tog vi Afsked med Vandfaldene i Maaneskin og efter at jeg havde spilt et Par Partier Schak med Herman og hver Gang taget alle Brikkerne fra ham uden at sætte ham mat, gik jeg i Seng og vi sov Alle som Stene hele Natten igjennem, hvilket da intet Under var da vi ikke havde sovet i 50 Timer. Kl 8 gik vi ombord i Åmål, der bragte os hjem til Kl 4. Dette Skib var ret smukt, og vi havde den behagelige Følelse af at være rene, da vi Dagen iforveien havde badet os to Gange, først i et Bassin, derpaa i Vandfaldene, hvilket sidste var særdeles pikant og en særdeles Galskab. Vi oplevede endnu det Eventyr at see en gammel Mand næsten i en hel Time fortælle sit Levnetsløb til en anden, der imidlertid sad og snorksov. Hver Gang den anden nikkede i Søvne troede den snaksomme Olding at han bifaldt og Monologen fortsattes saaledes in infinitum, indtil vi, som sad og vare nærved at kvæles af Latter, gjorde os den Fornøielse at vække Soveren og da han foer op, bemærkede først den anden med megen Fortrydelse sin Feiltagelse, og var fornærmet paa den anden Resten af Veien. „Saaledes stiftede Menneskene Splid mellem de (i mere end een Forstand) salige Guder.“ Kl 4 vare vi i Götheborg, gik ud paa Landet. Amalie Magnus var der. Hende roede vi hjem og fortalte dem alle vore Begivenheder, hvorover de lo Taarer. Frøken Magnus er meget behagelig og indtagende. Jeg gjorde Bekjendtskab med et ungt Menneske, en Omgangsven af de andre, Max Lehman, efter min Mening ret ubetydelig. Han er paa Elliots Kontor. Idag truer det med Regn; men det er meget naturligt, da vi have haft Solskin fra den første Eftermiddag, jeg kom her. Jeg seer nu at 8 Sider ikke forslaae til mine Udgydelser, og at jeg bliver nød til at anvende mere blaat Papir; jeg haaber, Du paaskjønner mine Breves Udførlighed, men jeg skriver saaledes, da jeg veed, at det er morsommere at læse Breve end at skrive dem. Jeg gaaer altsaa over til at besvare dine Spørgsmaal. Naar jeg seer dit Brev igjennem, er dit første Spørgsmaal, hvorledes jeg tilbringer mine Formiddagstimer. Jeg kan ikke svare derpaa, jeg har kun to Dage været ledig. Den ene Dag var den, hvorpaa jeg spadserede med Familien, den anden var jeg hos Fürstenbergs, som jeg har skrevet, idag regner Veiret og skriver jeg. Jeg har forresten næsten allerede seet hele Omegnen, dog har jeg endnu en Reise til Särö tilgode.

Hvad Orden angaaer, gaaer det godt, kun maa jeg snart sørge for Vadsk da jeg bruger en „faslig“ Mængde rent Tøi, navnlig Skjorter. Jeg har givet Eva Warburg Brevet, men skal nu først til at bruge hendes Hjælp ved Vadsken. Opholdet hos Elliots er endnu bestandigt meget behageligt, jeg tvivler paa at jeg faaer Lov at slippe den 23de. Paa Søndag troer jeg der skal være en Fest hos Edvard Magnus for Storedrengen, om hvilken Tante Louise vist kan sige Dig mere, hvortil jeg bliver indbuden. Herr Elliot (jeg begynder nu at see Alt gjennem skarpere Briller) er en Ubetydelighed, som hans Kone søger at hæve i sine egne, hans egne og hans Omgivelsers Øine. Han har en vis ydre Værdighed, der er uden Værd. Fruen er forstandig, men lidet skarptseende. Alt beundres og man beundrer i Familien hinanden gjensidigt. Jeg har talt med Mina Fürstenberg derom, hun siger ogsaa, at denne Beundring er eiendommelig for denne Familie. Man er saa overbærende at det undertiden kravler i mig og har en stærk Sky for at nævne en Last ved dens rette Navn. Børnene opdrages i samme Aand. Jeg hører af Andre at denne Opdragelsesmaade har gjort Ludvig saa pigeagtig og lidet selvstændig som han er og at det kun er Oscars sunde Natur der har modstaaet den. Den lille Alida maa i Tiden ligeledes fordærves ved den aldeles forkerte Opdragelse, hun faaer. Endnu er hun et ret forstandigt, opvakt, og naturligt Barn. Men man lærer hende Affectation. Navnlig er det disse forbandede Udarbeidelser i Modersmaalet, der fordærve al sund Natur i Børn og som inpoder [sic] dem Affectation, tvinger dem ned i den. Jeg har læst hendes svenske Stile med Opmærksomhed, og finder deri et Ocean af Unatur. Saa holder jeg dog mere af den gamle Maade, Intet at lære Pigebørn, end af denne Maade at lære dem formeget paa. Hun lærer Sprog men ingen Videnskaber, at tale, men ikke at tænke; hendes Privat-Lærerinder maa være græsseligt uvidende og dumme, og man mærker Gouvernante-Indflydelsen overalt, naar man taler med Alida. Nu har jeg snart skrevet 10 Sider, seer jeg. Oscar er allerede faldet i Forundring over Brevets Længde. Jaften skal jeg i Trægaardsforeningen og høre Musiken i Selskab med en hel Del andre „Ynglinger“ som man her kalder os. Skriv endeligt snart til mig og fortæl mig, naar der passerer noget Mærkeligt. Jeg er mere end fornøiet naar dit Brev er halvt saa langt og dobbelt saa interessant som mit.

Da jeg ikke holder af at specificere mine Hilsener, som man gjør for Assurancen med Møbler, som ere brændte, sender jeg mine bedste Hilsener at uddele til hvem Du selv synes, Du behøver ikke at være karrig; som der staaer hos Hertz „jeg har et Forraad deraf uden Grændse“. Dèr menes rigtignok Kys, men det skulde da kun være til Ernst jeg vilde sende et saadant.

Din Georg.

Færdigt til Trykkeriet Kl 11½ (med Hurtigpresse).

4.

Gôtheborg. Den 18de August Kl 4. [1859]

Kjære Moder!

Paa Dit Brev, som jeg fik, da jeg kom hjem igaaraftes, har jeg kun lidt at svare. Jeg vidste ikke at Fru Delbanco var død; men Efterretningen overraskede mig ikke, da jeg veed, hvor syg hun har været i den sidste Tid. Naar den første Smerte er forvunden, ville vist Døtrene føle sig lettede for en tung Byrde ved dette Dødsfald.

Angaaende Jfr. (hvorfor ikke Frøken? [hvad har stakkels Neger gjort, er han ond for han er sort]) Sachs „en gammel, ikke meget interessant Dame som jeg haaber Du selv skal faae Leilighed til at gjøre Bekjendtskab med“ vil jeg blot sige, at Haabet er ganske paa Din Side. Forresten slap jeg ved Regnveiret. Som Alt paa Jorden havde ogsaa dette en Ende (jeg haaber, at Du ikke, naar Du læser dette, tager den gamle Sætning op fra Skidtet „undtagen Pølsen som har to“; jeg har nu søgt at forebygge det) og efter Middag (den 15de) gik jeg til Byen til Eva Warburg, hvor Elias Warburg bad mig til at gaae med sig paa Concert og høre Natursangerne. Om Eftermiddagen gjorde jeg Visit hos Fru Jeanna Magnus, hvor Hr Magnus viste mig Canovas Gratier, som stod paa et Skab, beslørede og skjulte. Jeg lugtede strax, at der var noget Godt under Forhænget og fik ham til at trække det af. Det gjorde godt i Sjælen at see dem, dog sætter jeg Thorvaldsens høit over dem, Canovas Chariter har en mere jordisk Gratie, men Thorvaldsens en mere guddommelig og mindre kjælen. Fra Magnus’s gik jeg til Concerten; Sangen var smuk og kraftig, men noget raa; jeg traf Philip Fürstenberg dèr tilligemed en Hr Daniel Heiman, der var en Kjødklump og tilmed en særdeles simpel Kjødklump. Vi spiste alle til Aften i Trægaardsforeningens Have, hvor der hver Aften musiceres ret smukt. Vi spiste mere Smørrebrød end der var, saa meget spiste vi og saa lidt var der. Det begyndte at regne om Aftenen og de fulgte mig Alle (Brødrene Warburg, Simon, Heiman, Fürstenberg) hjem og sad i Elliots Veranda til Bygen ophørte. Elliots var allerede i Seng; de gaae præcise hver Aften Kl 10 til Ro, men man behøver ikke at være hjemme til den Tid. Den næste Dag var det atter et frygteligt Regnveir, jeg læste høit for Fru Elliot i Hertz’s Digte og siden spillede hun Noget af Belman for mig og Oscar og Alida sang. (Oscar har en ret smuk Stemme, Alida ingen) Op ad Dagen blev det godt Veir. Om Aftenen gik jeg til Fürstenbergs, hvor ingen af Sønnerne vare hjemme, Louise Fürstenberg viste mig deres Fabrik; det saa ud som om det var fra Syttenhundredehvidkaal, Alting gik ved Haandkraft, selv de simpleste Presser, som jeg syntes at jeg kunde have leveret bedre Tegninger til; men jeg hører ogsaa, at det er over 30 Aar gammelt. Jeg fortalte Fürstenbergs, at jeg skulde til Särö den næste Dag, og de berettede mig meget om hvor yndigt der var. Da jeg berørte, at der skulde findes en smuk Pige der ved Navn Fanny Lewysohn, kom de Alle lidt i Harnisk. Jeg har efterhaanden under mit Ophold her samlet mig en Liste (ved velvillig Assistance fra mange Sider) over alle seværdige unge Damer i Gothenborg og dens Omegn og blandt dem stod hun lavest, idet alle havde nogle Anker mod hendes Væsen. Hendes Navn var ogsaa her som en Gnist i en Tjæretønde. Mina syntes, hun var coquet, Louise paastod, at hun var „fræk“, og begge vare lige enige om (dog var Louise ivrigst) at der var Intet ved hende. Jeg tav og var nysgjerrig. Jeg fandt ene hjem om Aftenen af en Vei, jeg ikke har gaaet før, og da det tilmed var stærk Taage, høstede jeg megen Berømmelse for min Snildhed; om det saa var Pigen, saa slog hun Hænderne sammen og raabte i Døren „har Herren gaaet alene“ ligesom om jeg havde fundet ud af Labyrinthen paa Creta. Men jeg er ogsaa i Beundringens Hjemstavn. Den næste Morgen Kl 9 reiste Hr Elliot, Fru Stenhammer (der var indbudt af Fru Saloman til at blive paa Särö et Par Uger) Alida og jeg til Særö. Paa Skibet var ogsaa Hr Emanuel Magnus med Frue, et yderst behageligt Par. Jeg saa Fru Elise Rubenson, der skjøndt hun her er Alfa og Omega, for hvem selv Pjattegæssenes Dronning, Fru Mannheimer, maa vige, seer ud som en grim, gammel Kjærling med hængende Læber og krum Ryg. Men Skjønheden skal nok ogsaa være indvendig. Vi reiste til Særö i det deiligste Veir og var der Kl 11. Veed Du hvad Särö er, ellers skal jeg sige Dig det. Hele Strækningen langs Sverrigs Kyst er i Nærheden af Gothenborg opfyldt med Skjær, Spidserne af undersøiske Bjerge, som rage op over Vandet. Disse Skjær danne Øer, der efter den vistnok sandfærdige Beretning, jeg har hørt fra flere Sider, ikke altid have været nøgne som nu, men frugtbare og skovbevoxede. Blandt alle Skjærene er nu Særö det eneste, der er bevoxet. Hermed skal det være gaaet saaledes til. I en af de mange Krige mellem Danmark og Sverrig brændte den danske Flaade alle Skove af omkring paa Skjærene undtagen paa Särö, som en dansk Høvedsmand, der syntes om det, beskyttede. Deraf kommer det at det alene ligger der, som en lille Edens Have, midt i blandt de nøgne Klipper, leende og smukt; thi den bidende Søluft har nu, da ikke mere nogen Skov værner om Øerne, tilintetgjort alle Forsøg paa at beplante Skjærene igjen. Paa Särö, der er lidt større end Amager, findes der Skov, Eng, Sø og høie skovbevoxede Bjerge, og Gothenborgerne betragte det som en Forsmag paa den himmelske Salighed at opholde sig der. Da vi seilede forbi Ny-Elfsborg, tænkte jeg paa Tordenskjold og sagde nogle Ord til Alida om ham. Nu skal Du høre Noget, der paa engang forundrede mig og bragte mig til at lee. Hun og alle unge Piger, hvem jeg siden har talt med om ham (jeg gjør mig en Fornøielse deraf) have aldrig hørt hans Navn, vide aldeles ikke hvem han er. Naar jeg nu tænker mig, hvor stolte vi ere af ham og hans Seire, og at man her paa selve Skuepladsen for hans Bedrifter, for Størstedelen aldrig har hørt ham nævne, da maa jeg lee. Det Navn, hvormed, som de danske Krøniker fortælle, „de svenske Mødre kysede deres uartige Børn“, det Navn er her et X. – Paa Säröes Landingsbro stod en stor Mængde Mennesker, hvoriblandt to smukke Ansigter, en Fru Beneckes, der er særdeles smuk, og den før omtalte Fanny Lewysohns, tiltrak sig min Opmærksomhed. Jeg blev strax, da vi kom iland, forestillet for Fru Saloman og Frøken Lewysohn (Du kjender hendes Moder, Freuda Lewysohn). Vi spiste Frokost hos Salomans, (Manden var ude at søge skjæve Huse, og Udsigter uden Perspectiv til sine Malerier; jeg formoder fordi der ikke findes saadanne i Götheborg) og aflagde derpaa en Visit hos Lewysohns, hvis to yngste Smaapiger ere Alidas bedste Veninder. Fanny Lewysohn tilbød mig at vise mig omkring paa Øen. Hvad man har imod denne unge Dame er mig fuldkomment uforklarligt. Hun var saa fri for ethvert Coquetteri, saa frisk og naturlig, at jeg endnu ikke har seet nogen saa lidt blaseret og saa lidt paavirket af det skjæve i vor Tids Retning som hende i hele Gothenborg. Vi spiste til Middag hos Salomans og om Eftermiddagen indtil Kl 6 begav vi os atter paa Vandring sammen uden at jeg kunde spore hverken det Coquette eller det Frække, jeg troer imidlertid at hun og Louise Fürstenberg have et Horn i Siden paa hinanden, de udtalte sig begge med lige Ringeagt om hinanden. Fanny Lewysohn vilde være en fuldendt Skjønhed, hvis hun ikke havde den Vane at knibe Munden saaledes sammen, at det vanzirer hendes Ansigt. Kl 6 toge vi Afsked uden Fru Stenhammer og Alida, som blev hos Lewysohns Smaapiger og først kommer igjen Søndag Morgen. Vi vare i Gothenborg Kl 8 og jeg spiste til Aften hos Magnus’s, hvor Fruen inviterede mig, og jeg gjorde Bekjendtskab med Sønnen Adolph, der for Tiden holder Sultekur, hvorved han befinder sig meget ilde; men som forresten syntes mig særdeles dannet og behagelig, det første Menneske blandt de Unge, jeg har seet her. Broderen Otto Magnus syntes mig en skikkelig Schmock. Simon er paa Reiser. Fra Magnus’s gik jeg til Trægaardsforeningen for at høre Musik og der traf jeg to morsomme Erscheinunger. Jeg stødte paa Elias Warburg, der førte mig til Fru Hartvig. Hun spurgte mig om jeg ikke havde truffet hendes Søn, som vist gjerne vilde see mig. Jeg ledte efter Herman og fandt ham samtalende med en ung Dame, jeg ikke kjendte og for hvem jeg bad om at blive forestillet. Det var Selma Valentin, en Veninde af Emelie. Jeg har i det Hele talt en halv Time med hende, men jeg har allerede hørt hendes Hjertesuk, og er bleven indviet i hendes rørende Sorger. Hun havde en meget misanthropisk Opfattelse af Verden. Hun kjedede sig ihjel i Gothenborg og længtes efter store Stæder. Hendes romantiske Natur drev hende nærmest til et Kloster; men da jeg nævnede Trylleordet Paris, foer hun sammen, og jeg havde anslaaet den egentlige Streng i hendes Hjerte. Da jeg leende gjorde hende opmærksom paa Modsætningen mellem Paris og et Kloster, bemærkede jeg at Klosteret for hende kun var en Retirade (jeg beder atter om, at ingen Ækelheder her maa blive tagne op fra Skidtet! o vee! nu kommer jeg selv til at sige Brandere, her er det ogsaa næsten uundgaaeligt), hvorhen hun vilde trække sig, naar Verden havde knust alle hendes Illusioner. Hun vilde gjerne høre Nyt fra Kjøbenhavn som fra en stor By og bad mig blive 3 Uger endnu, jeg sagde naturligvis ja, hvorfor ikke 3 Aar? Medens jeg talte med hende, kom en Herre til (hele Scenen foregaar i Halvmørke), der blev mig forestillet som en Landsmand af mig Hr Berg; jeg har altid elsket og beundret Holberg, men aldrig som siden igaaraftes; jeg havde undt den gamle Mester at være staaet op af sin Grav og have underholdt sig et Par Timers Tid med Hr Berg. Han havde leet Taarer. Hr Berg var en saadan Model til en „Jean de Suède“ som jeg ikke har kunnet tænke mig Magen til. Han havde været 3 Maaneder her, og aldeles glemt bort sit Danska, svenska Sproget var äfven mycket vackrere. Først blev jeg forundret, derpaa spurgte jeg meget tørt „er Herren dansk?“ Da han svarede ja, sagde jeg „det kan man ikke høre, De siger jo „mycket“ og „vakkert“, veed De virkeligt ikke hvad det hedder paa Dansk. Det vidste han ikke. Jeg fortalte ham, at det hed „meget“ og „smukt“. „Smukt“ raabte han, „smukt“ rigtigt, det er Ordet, De har Ret, saadan er det jo det hedder, men seer De, jeg har været her i 3 Maaneder, man glemmer saa let saadan Noget, ikke sandt? Smukt hedder det, smukt, smukt, ja det svenska Sproget er mycket „smukt“ sagde han med en Betoning som om han var en Chineser, der udtalte Ordet for første Gang. Jeg ærgrede mig over hans Affectation og Bæstiskhed og forfulgte ham bestandigt med Ironie, hvorpaa han, der optog Alt som Alvor, svarede meget godmodigt, i sit svenske Kaudervælsk, der blev udtalt i bred jydsk Mundart, da Dyret er fra Randers. Jeg kunde ikke bare mig for at spørge om han kjendte en Comoedie af Holberg, der hed Jean de France; han kjendte den ikke, han havde kun læst mycket lidt, og skulde nu ud paa et Fabrik i Nærheden af Staden. Om det saa var den sentimentale Frøken Valentin, kunde hun ikke lade være at være spydig imod ham og spurgte mig leende, hvor mange Dage, jeg troede jeg endnu kunde blive her uden at glemme mit Dansk. Det troer jeg Idioten forstod, dog skammede han sig bestemt ikke. Herman Hartvig fulgte mig hjem igaar Aftes, han seer ud indeni som en tom Lomme. Idag har jeg været i Byen hos Eva Warburg, hvor jeg først traf Gethilda Magnus, derpaa Mina Fürstenberg, der inviterede mig til Søndag Middag. Om Søndag Aften er der den store aarlige Fest hos Edvard Magnus, hvortil jeg skal, og om hvilken Tante Louise kan fortælle Dig, saa sparer jeg det, hun maa jo være et Slags svensk Conversationslexicon for dig, naar Du vil have Oplysning angaaende mine Breve. Om Tante Emma, der syntes mig at frygte for ikke at være saa afholdt af de Unge, som hun ønskede, tale Mina og Louise Fürstenberg ofte og sagde forleden om jeg vidste naar hun kom; forresten skulde jeg ikke forespørge mig, da de ikke vilde plage hende med Spørgsmaal. Hun behøver altsaa ingen Frygt at nære. Hun er meget velkommen. – Hvad Du skrev igaar om at reise herfra Løverdag Aften, slog mig; jeg syntes jeg nyligt var kommen og det var med tungt Hjerte jeg talte til Fru Elliot om at reise. Hun vilde imidlertid Intet høre, der kunde ikke være tale derom, jeg skulde blive hele Vintren (foreløbigt!!) om jeg ellers vilde o.s.v. Resultatet er, at jeg der (jeg nægter det ikke) med en vis Rædsel tænker paa at gjensee den støvede Strandvei og „Sjølunds raadne Bølger“, bliver her en Uges Tid endnu, da ingen her vil slippe mig, og Elliots allermindst. Om Universitetet bryder jeg mig ikke meget, imidlertid beder jeg dig skaffe dig Oplysning om „R. Nielsens og Sibberns Forelæsninger ere annoncerede“ og skrive mig til, naar de begynde. Hr Elliot siger som saa, naar man allerede har gjort en saa lang Reise, skal man ogsaa see sig om. Apropos idag har jeg været en lang Tour og har seet mange smukke Landsteder og Udsigter. Du bør paaskjønne at jeg sidder inde og skriver i det deilige Veir, vi bestandigt have haft med Undtagelse af de to halve Regndage. Hils Alle, min paa Landet spisende Fader, min med Rusette seilende Broder; min Yndling Edvard og alle de Andre som ikke specificeres af Mangel paa Plads.

P.S. Da mine Breve i Almindelighed ere saa ferske, at jeg antager (og af Onkel Sachs’s Brev slutter) at Du lader dem nedglide i samtlige Familiers Maver, beder jeg oprigtigt Dig at besørge Nedpropningen, det er at forelæse dem, da de ere temmeligt ulæselige for Andre, og et enkelt bidende Saltkorn hist og her maaskee ellers kunde foraarsage Opstød.

Din Georg
(jeg skriver ikke „din lydige Georg“ da det vilde være Løgn.)

Hils Onkel Sachs, at hans Engellænderinder ¹) vare franske ²) vare søsyge, hvilken sidste Omstændighed aldeles forbød mig paa Skibet at kvæges i deres Øines Straaler; imidlertid vil jeg for at retfærdiggjøre mig og forsvare min gode Smag blot sige, at jeg strax, da jeg var kommen, inden jeg gik nogetsteds hen, i det øsende Regnveir til Oscars store Ærgrelse trak ham fra Toldcomptoiret tilbage til Vikingen for at see Damerne, naar de stege iland. Avec mille compliments.

GB.

5.

[Göteborg] Onsdag den 24de August Kl 12¼. [1859]

Kjære Moder!

i dette Øieblik fik jeg dit Brev; men det er mig complet umuligt at gjøre, som Du skriver. Dampskibet gaaer herfra Kl 2, jeg er i Byen og vi boe paa Landet, jeg kan ikke stjæle mig som en Tyv bort her fra Byen uden at sige Farvel til et eneste Menneske. Jeg kan aldeles ikke forstaae, hvor Du kan skrive saadant Noget. Men selv om jeg vilde løbe bort som om jeg havde gjort en eller anden Forbrydelse, kan jeg ikke, da Tiden er alt for knap til at jeg kan komme til Dampskibet til Kl 2, og desuden hvad er det for en panisk Skræk Du har faaet, Elliots er ikke kjed af mig, jeg er dem ikke til Besvær, troer Du ellers jeg vilde blive, desuden er Hr Elliot ikke engang hjemme, skulde jeg reise uden at tage Afsked med ham. Det Hele er en physisk Umulighed. Hvad Du taler om at jeg gjør Eder en stor Sorg med at blive er mig uforklarligt, hvor kunde jeg ane at jeg skulde styrte afsted over Hals og Hoved, naar Fader i sit sidste Brev skriver, at jeg kan blive saalænge jeg har Lyst. Idag kan jeg ikke reise. Saa maatte jeg have faaet Brevet før nu. Jeg gik strax med det til Eva Warburg og spurgte hvad jeg skulde gjøre. Hun siger ogsaa at at reise nu er en Umulighed; og oprigtig talt med al sønlig Ærbødighed for dine Grunde, ere de mig aldeles uforklarlige. Jeg havde betænkt at reise paa Løverdag i al Rolighed; men nu veed jeg virkeligt ikke hvad jeg skal gjøre. Du siger, at jeg maaskee ikke har forstaaet af dit foregaaende Brev, at min Afreise idag var dit bestemte Ønske, nei! det har jeg ganske vist ikke thi jeg maatte da have kunnet læse mellem Linierne noget Andet end hvad der stod i dem. Jeg har altid godt forstaaet din Frygt for at jeg skulde genere Elliots; men at Du saa haardnakket ikke vil troe mig, naar jeg fortæller Dig at din Frygt ingensteds har hjemme, det kan jeg ikke forstaae. Imidlertid jeg reiser jo paa Løverdag jeg maa jo have nogen Tid til at gjøre Afskedsvisiter. Jeg var saa langt fra at ane Noget om Afreise, at jeg i Formiddag skal paa Udstillingen paa Børsen, og i Eftermiddag en Kjøretour med Elliots, der skulde begynde Kl 4. Det skulde gjøre mig meget ondt om Du ikke fandt min Adfærd rigtig, men jeg kan jo ikke reise som et galt Menneske. Dit Brev er det Ubehageligste jeg i mit Liv har faaet og Du kan ikke troe, hvor dybt det har saaret mig at see at Du af en misforstaaet Ængstelighed for at genere Andre har villet tilføie mig, din Søn, den Skam at jages hjem som en uartig Dreng, uden at sige Adieu til Folk; thi havde jeg (som jeg Gudskelov ikke fik) faaet dit Brev for to Timer siden, havde jeg vel været nød til at reise uden Farvel og naar man imorgen havde spurgt efter mig, havde Svaret været „Det er den grinagtigste Historie af Verden, han blev længere borte end han turde, saa fik han et Dommedagsbrev og maatte reise uden at tage Afsked“. Havde Du villet, jeg skulde reise, saa skulde Du og Fader have sagt mig det, saa jeg kunde forstaae det, giver I mig allerede min Frihed, saa maa I ikke bag efter forbauses og vredes over at jeg benytter den.

Eders Georg.

Jeg hører nu af Elias Warburg, at Kattegat gaaer herfra paa Fredag Kl 2, med det skal jeg reise.

*6.

Til Emma Bendix.

[København] Den 16de September 1859.

Kjæreste Tante!

Forleden Dag blev jeg gjort opmærksom paa, at det ikke var smukt af mig, der saa let kunne smøre saa meget sammen („smøre“ blev der sagt), at jeg kun havde sendt Dig en høist laconisk Hilsen. Man gjorde mig imidlertid Uret; thi skjøndt jeg ganske vist ikke har sendt Dig mere, har jeg dog skrevet langt Mere til Dig. Jeg fandt nemlig igaar i min Mappe ikke mindre end halvanden Alen lyrisk Poesie, sammenfattet paa sex Sider, skrevet med Blyant under et Træ i Skoven i de første Dage af September. At det var uafsendt, havde formodentlig sin Grund i at der ved Gjennemlæsningen af det hos mig havde vist sig nogle Symptomer paa Krampe i Kjæberne, jeg har villet fritage Dig for. Da jeg imidlertid ikke vil have, at Du skal troe, jeg slet ikke har tænkt paa Dig i denne lange Tid, vil jeg sende Dig Indledningen til Brevet som en Prøve paa Resten og i Almindelighed paa, hvorledes lyrisk Poesie ikke bør være. Det begynder høist romantisk saaledes.

Hvor Bøgenes de mørkegrønne Kupler,

Sindbilleder paa Himlens blaa,

Sig hvælve over de bedugte Straae

Og over den, som taust i Skyggen grubler,

Midt i den duftende, den friske Skov,

Hvor Fuglevrimlen,

den glade, synger Friheds Lov,

Hvor Granen peger stolt og rank mod Himlen

Og siger „Har Du Lyst, saa byg Casteller

Af Luft, af Solskin og af Lysets Strømme

Paa Spidsen af min ranke Stamme, eller

I Veiret se, hvor Danmarks lette Drømme,

De bløde Bomuldsskyer sagte svømme

Og bringe Brev og Bud til fremmed Land“

Hvor Egen, en ironisk gammel Mand,

Sin knudrede, sin stærke Arm udstrækker

Og Dig af dine Drømmerier vækker

Og raaber „Hæng dig, der er Fred alene

Paa en af mine mørke, tause Grene,

Hæng Dig, her kan Du drømme tyst og længe

Om skjønne Marker, dufterige Enge,

Hæng Dig midt i den hele Herlighed

Hos mig er Hvile, kun hos mig er Fred.“

Her, her i Skoven, hvor mit Hjerte banker,

saa let, saa frit, her flyve mine Tanker

Med Skyerne, med Fuglene, med Vinden

Til Dig, min unge gratieuse Tante!

Hvis Savn for os en ublid Skjæbne blandte

Med Glæden over at Du selv Dig glæder,

Og ridderligt jeg knæler for Gudinden,

Den fagre Musa, som i Himlen boer,

Og Tanken, som jeg taler ud i Ord

I Versets letteste Gevandt hun klæder.

Hvis Du vil forud Brevets Indhold kjende,

Da svarer jeg med Stolthed, det

er det Af hvilket Gud den hele Verden skabte.

Se Dig omkring! hvor Du dit Blik mon vende,

Hvor sig dit Sind i noget Skjønt fortabte

I noget stort og herligt, lyst og let,

Hvorhen Du seer, er Alt, hvad Øiet maaler

Fra Jordens Støv til Solen med dens Straaler

Fra Dalens Blomst til Klippens høie Tinde,

Fra Græssets Straa og til den ranke Ceder

Skabt af det samme Stof, som Du vil finde

Saasnart Du efter Brevets Indhold leder.

I den Smag var de øvrige 5 Kvarter; og jeg frygter for at Symptomerne allerede har vist sig hos Dig. Jeg stiger følgeligt ned af Pegasus, og bevæger mig atter i Pasgangen, der har den Fordel, at der er Mening i den.

Det fornøier mig at Du morer Dig i Sverrig, dette Damernes forjættede Land, Emancipationens Residents, hvor man tænker sig Gratierne gymnasticerende eller jagende afsted i Galop i Figurtrøie paa en vild Araber, hvor Aphrodite springer i Vandet paa Hovedet (med eller uden Saltomortaler) for atter at stige op af Skummet i Svømmedragt, og hvor Muserne gaae i Klaverskole hos Hr. Smetana. Ak! bitterligt emancipert er der i Sverrig; tag Dig bare iagt for Smitte! Jeg føler mig meget tilfreds i mit nye Liv. Jeg har fundet meer end jeg ventede ved Universitetet. Vel kan jeg ikke sige, at vore Studenter forbause ved deres Aandrighed; men der strømmer gjennem hele Universitetslivet en Fylde af Ungdom, Friskhed og Liv, der ikke lader sig fornegte. Allerede mens Du var her i Byen, hørte jeg Sibberns Forelæsninger. Nielsen var da endnu ikke begyndt. Jeg var meget nysgjerrig efter at høre ham, Studenternes erklærede Yndling. Endelig kom Dagen, da han skulde forbause os for første Gang, den Dag, der med Længsel var imødeseet af saamange.

Da Klokken slog 11 paa Universitetets Uhr, strømmede Studenterne fra det theologiske, det juridiske, det medicinske, kort sagt fra alle Fakulteterne sammen i det philosophiske Auditorium. I et Nu var de 200 Siddepladser optagne og rundt omkring paa Gulvet stod de desuden som Sild i en Tønde. Jeg sad paa en af de første Bænke. Efter 5 Minutters Venten, Hosten, Nysen og Mumlen knarkede Døren tilvenstre. Den gik op og ind traadte den berømte Professor. Alle reiste sig og hilste. Han steg op paa Cathedret, synligt fornøiet over det talrige Auditorium. Han begyndte; hele min Livsvirksomhed, alle mine Sandser vare forenede i mine Ører. „Miine Her, Herrer! Jeg tatakker for den Ære!“ stammede han forlegen. Jeg vil ikke nægte, at min alvorlige Mine fortrak sig til et satyrisk Smil, og at jeg hvidskede i min Naboes Øre „en Cicero!“ Men snart fik jeg andre Tanker; efterhaanden som han kom i Hede, blev hans Stemme kraftigere, hans Sprog mere billedrigt, og hans Billeder dristigere. Som Lynglimt foer hans Ord igjennem Salen, snart var det den blodigste Satire, svøbt i en Vittighed, snart den bittreste Ironie i Enfoldighedens Gevandt, som han slyngede ud. Nu forstod jeg først, hvad der havde gjort ham til Studenternes Yndling. Da han gik, vare vi alle lidt begeistrede og selv de, der ikke havde forstaaet et Ord, saa begeistrede ud, for ikke at være dumme. Forresten har jeg næsten truffet alle mine Venner igjen. Astronomen Ruschke havde i min Fraværelse bekommet et haardt Stød; han havde nemlig forelsket sig i en 30aarig Tyrolersangerinde paa Sommerlyst, hvorfor jeg har leet ham ud saa jeg fik ondt i Siderne. Jørgen Lund, som Du nok kan huske, Mathematikeren mødte jeg iforgaars i Store Kongensgade. „Velkommen fra China“ sagde han, man har længtes efter Dem. Hvem? sagde jeg. Jeg og Mathematiken, svarede han; og til Bevis paa at De skjønner paa Længselen, skal De følge mig paa Vei. Jeg fulgte ham da fra Store Kongensgade til Vesterport. Saa gik han med mig fra Vester- over Volden til Østerport, saa fulgte jeg ham tilbage til Nørre og gik derfra hjem paa Strandveien. Maa jeg spørge, om det var godt gaaet? Men veed Du hvad vi talte om i al den Tid? Om Kjærlighed. Han, den iskoldeste Mathematiker i Kjøbenhavn var bleven forelsket, det griber om sig som en Sygdom; og nu var der i hans Hjerne en Mixtur af a, b, x og Sonetter, af Trekanters Opløsning og ømme Sukke, kort sagt af Kjærlighed og Mathematik, saa at jeg var bange for, at han skulde ende med Cirklens Kvadratur. Jeg trøstede den elskende Mathematiker saa godt jeg kunde; men det bed ikke paa ham. Det var forresten en ren Nydelse at høre paa ham. Desuden har vi for Øieblikket ogsaa andre Nydelser i Kjøbenhavn, i Særdeleshed Kunstnydelser. Du har maaskee af de danske Aviser seet, at Folketheatret aabnede sine Forestillinger med Opførelsen af „Marmorkvinderne“. Hos Onkel Sachs fik jeg i Mandags at vide, at ovennævnte Stykke, som han og Tante Julie i Søndags Aftes havde seet, var i den Grad uanstændigt, at det var ubegribeligt, at Lange havde vovet at byde Kjøbenhavnerne det; af den Grund havde der ogsaa den foregaaende Aften været en Del Studenter henne at pibe det; men Kampen var med Tæppets Fald forblevet uafgjørende. Stykket foregaaer tildels i den græske Oldtid, saa at mange Studenterne vel bekjendte historiske Forhold dèr vare blevne applauderede af Hr. Sørensen, der i sin Uskyldighed ikke anede, hvad der var Tale om. Saasnart jeg kom ind i Universitetets Forsal, hvorhen jeg strax ilede fra Onkel Sachs for at høre den foregaaende Aftens Begivenheder, mærkede jeg strax, at der var en usædvanlig Gjæring. Jeg blev strax anraabt af en af de nærmeste Klynger. Hvad Pokker er det, I har for? sagde jeg. Nu skal Du høre, nu skal Du høre, raabte de Alle i Munden paa hinanden, det er noget for Dig, noget Aandeligt. Hvad da? Du maa endeligt være med, vi skal pibe Marmorkvinderne i Aften. Da jeg var bleven gjort lidt bekjendt med Stykkets Indhold, sagde jeg ja, og vi gik strax hen at tage Billetter. Den Klynge, hvormed jeg gik, tog hele 8de Bænk, Resten fordelte sig i Logerne. Det saa morsomt ud om Aftenen at see den Række sorte Huer med hvide Snore, der fyldte den aattende Bænk. „Det er s’gu en hel Landevei af disse unge Studenter“, sagde en velnæret Borgermand bag ved mig. Tæppet gik op. Hr. Stigaard traadte op, som Phidias, Agnes Lange præsenterede sig som Grækerinde med bar Hals og bare Arme. Det eneste græske ved hende var – Profilen. Alligevel vil jeg ikke svare for at en Del af de unge Hjerter, der ifjor Vinter brændte i lys Lue, ikke følte en mistænkelig Varme indenfor Vesten. Diogenes talte Fransk, Alcibiades traadte op med Paphjelm som en Drukkenboldt; det var kosteligt. Vi var over 40 Pibere; hvis det kan interessere Dig at høre nogle af Deltagernes Navne, skal jeg nævne Dig en Del, Du kjender. Max Morgenstjerne, som Du maaskee kan huske fra vi boede paa Wilhelminelyst, begge Brødrene Møller, vor unge Digter Gram, der ved sin ypperlige Sang til Skoleballet har bedækket sig med Laurbær, Schierbeck, Helsingørs Løve, Damkjer, Professor Holsts Protegé, Collin, David, Ruschke, der imidlertid i det afgjørende Øieblik tabte Modet og flygtede op til Conditoren, samt mange flere Dig ubekjendte Russer eller Næsten-Russer. Vi lod Folk klappe mellem Acterne saameget, de havde Lyst til; men da Tæppet rullede ned, tog vi Regjerings-Tøilerne og peb Stykket behørigt og ordentligt ud. Gongonen gik og Guderne gjorde ligesaa, som Wessel siger. Jeg gjør en Mængde Bekjendtskaber, navnlig paa Examinatorierne, hvilket naturligvis ikke er gavnligt for Lærdommen. Men det gjør ikke stort, da jeg dog ikke kan læse rigtigt før vi komme til Byen, hvorefter jeg længes meget. Forresten vil jeg slet ikke studere Jura endnu i Aar; men blot give mig af med Philosophie og Sprogstudier. Desuden har jeg en Del Timer; med lille Carl skal jeg læse Latin, naar vi ere flyttede ind, saaledes endte den første puniske Krig hos Onkel Martin. Paa Mandag skulle vi have Universitetshøitidelighed, trykke Rector magnificus i Haanden, og udnævnes til academiske Borgere. Jeg har meldt mig ind i Studenterforeningen, og mit Navn har i 8 Dage været opslaaet, for om „Nogen Noget mod mit gode Navn at indvende haver“. Jeg har imidlertid en god Samvittighed, da det jo kun er Tyve og Røvere, der ikke skulle arve Guds Rige, og venter mit Brev som optaget i Foreningen, imorgen. At Sølvkorset ikke pranger paa min Kaskjet, er Skandinaverne en Torn i Øiet; men i Almindelighed blive vi meget let gode Venner, da de sædvanligvis have mere af Skandinavismens Idee paa end i Hovedet. Skjøndt jeg ikke er Skandinav, udelukker det naturligvis ikke, at jeg holder meget af det svenske Sprog og de svenske Exemplarer af Menneskeheden. Navnlig havde de idetmindste, da jeg var i Sverrig, et forbandet kjønt Stykke Stjernehimmel der, som jeg nu savner Meget. Jeg har læst en hel Del af Runeberg og er navnlig bleven tilfredsstillet af Kung Fjalar, som Du skal læse naar Du engang er hjemme en Regndag. Den er vel Meget skrevet ud af Ossian, men da Du formodentlig ikke kjender denne, vil Ligheden ikke forstyrre din Nydelse, som den forstyrrede min. Hvis Nogen derimod skulde bede Dig at læse „Dødens Engel“ af Wallin, saa lad Dig for Guds Skyld ikke forlede. Det er lutter Ordskvalder og har desuden den Fortjeneste at gaae paa den søde og almenyndede Melodi „Der bor en Bager i Grønnegade“. En hel Dag har jeg pint mig med, hvorfra Wallin havde faaet sit imponerende Versemaal; nu har jeg fundet hans Kilde. Du maa endeligt synge den for de Svenske zum Beispiel i Duet med Gabriel Heiman; men helst naar Du ikke er rusten og han kan synge. Det har fornøiet mig at see, at Du har fældet samme Dom som jeg om de fleste Personer, Du har truffet paa. Du finder Fru Benecke kjedelig, Elise Rubenson forandret, Adolf Magnus behagelig, Otto Magnus ubetydelig o.s.v. À propos hils Emelie fra mig, min kvindelige Veninde, der sparkede mig den sidste Dag hun var paa Sølund. Mina Fürstenberg maa Du lempeligt forberede paa at hun en skjøn Dag kan vente sig en Forklaring af Pythagoreernes Tallære, det omstridte Punkt, som jeg just for Øieblikket studerer. Sig hende, at jeg ikke venter, at hun skal læse den, hun har jo fortalt mig, at jeg er krum; enfin! hun maa vide det. Du maa fortælle Elliots, at Du har faaet Brev fra mig og fortælle dem noget om mig. Bring Amelie Magnus min dybeste Compliment; de behageligste Øieblikke jeg havde i Gothenborg har hun skjænket mig ved sin Godhed og Hjertelighed, hils ogsaa specielt Elias Warburg, der er et godt Menneske, desuden hele den Warburgske, Emanuel-Magnusske og Fürsten-bergske Familie fra

Din Georg.

*7.

Til Emma Bendix.

[København] Den 11te Oktober 1859.

Jeg sender Dig min Hilsen til Prolog;

Den Hilsen, hvormed ellers steds man ender,

Min Musas Lune først med Plektret slog

Og allerførst fra Strengene den sender.

„En Hilsen kun!“ Du bryder ud lidt skuffet

„Hvad er en Hilsen?“ kun en Klang, et Ord

„En Lyd, hvori der ingen Tanke boer,

„En Form, der hul og tom betyder Intet“.

Bliv ikke vred, men du gjør Hilsnen Uret

Den er dog ei saa lidet som Du troer.

En Hilsen er en lukket Concha lig

Der bærer i sit Skjød en trefold Perle:

Et lønligt Haab, en Bøn og en Forsikring,

Et Haab om ikke rent at være glemt

En stille Bøn om ikke rent at glemmes

Og en Forsikring om et venligt Minde.

Men endnu har jeg ei opregnet Alt.

Min Hilsen her, den er endnu langt mere,

Den ligner et chinesisk Æskespil

Hvor tusind Æsker smaa i Æsken gjemmes,

Og hver med samme Indhold som den store.

Min Hilsen slutter tusind Hilsner ind. –

En Concha, hvori tusind Concher skjules,

Hvoraf enhver igjen sin Perle eier,

Det er den rige Skat, jeg sender Dig.

Saa spred da mine Hilsner rundt for Vinden,

At hver, som ei forsmaaer det, en kan fange.

Vær gavmild kun! husk paa, Du har saa mange!

Det er min indstændige Bøn, at dette Brev aldrig mere gjenseer Kjøbenhavn. Jeg hader disse gamle Breve. Jeg beder dig at opbevare det paa et sikkert Sted i Gothenborg z. Beispiel i en Grydekakkelovn. Det er ramme Alvor og jeg betragter det som et givet Løfte, at Du brænder Brevet eller nedgraver det i svensk Jordbund.

Bedste Tante! Den eneste Grund, hvorfor jeg har sendt Dig min Hilsen som Prolog er den, at jeg har haabet derved at sikre den mod at blive læst, jeg veed nok, at Damerne ikke holde af at læse Fortaler. Du mener maaskee, at jeg kunde have anvendt det endnu probatere Middel aldeles ingen daarlige Vers at skrive men nei! skrive maatte jeg; jeg vil ikke engang anføre Inspirationen som Grund, for i den Henseende er man lidt vantro i vore Dage; men Du sagde i dit sidste Brev, at jeg maaskee ikke skrev af Frygt for at komme til Kort med de resterende 30 Tommer, den Beskyldning maatte jeg afvaske, og da jeg naturligvis ikke vilde sende gamle Daarligheder over Sundet, begik jeg nogle nye og sendte dem. At jeg har været døvstum i saa lang Tid, skriver sig nærmest fra min Dovenskab, dernæst fra, at jeg har haft saa meget Andet at tænke paa. Til Gjengæld burde egentligt dette Brev være noget i sit Slags originalt, noget pikant, og jeg havde ogsaa i den Anledning tænkt paa at beskrive Dig Begivenhederne paa en plastisk Maade i et Slags Billedbog uden Billeder. Men da jeg tænkte mig om, indsaa jeg, at jeg kun kunde beskrive Dig to morsomme Billeder og dem havde jeg ikke engang selv seet. Til det første Billede maa jeg bede om Plads for nogle foreløbige Bemærkninger. Jacob Magnus, der som Du veed, gaaer med knyttede Næver i Støvlerne og hvis Fingre til Gjengjæld seer ud som om de egentligt hørte hjemme paa Fødderne pleiede, naar han gik fra Bings om Aftenen paa Strandveien at synge en Vexelsang med Emma Bing saaledes lydende: God Nat, God Nat, god rolig Nat! hvilken først ophørte naar han var kommen til sit Tuborg. En Aften mærkede Emma Bing, at Sangen pludseligt forstummede. God Nat god Nat god ro – og saa kom der ikke meer. Hun undrede sig over hvor hurtigt Magnus var kommet hjem men tænkte ellers ikke over det. Magnus var gaaet i Grøvten. Altsaa 1ste Billede, Phantasibillede forsaavidt som Du maa tage Phantasien til Hjælp for at see det : Magnus’s Ansigt, da han sagde „god rolig Nat“ og faldt i Grøften.

Jeg gaaer nu over til det andet Billede. Det foregaaer i en lærdere Atmosphære. Det var paa Hauchs Forelæsninger: Jeg sad paa en Bænk og ventede paa at Forelæsningen skulde begynde. Da tren en gammel emanciperet Blaastrømpe med en Mappe under Armen ind og satte sig paa Bænken 3 Alen fra mig. Vi morede os meget over dette Damebesøg. Hauch begyndte, Damen greb sin Pen og skrev sig Aanden ud af Livet for at faae hvert af de kostbare Ord med. Hauch var kjedelig og jeg var søvnig, lidt efter lidt begyndte jeg at gjøre mig det mageligere og at trække Benene op paa Bænken. Snart hørte jeg kun nogle enkelte afbrudte Stavelser og Blaastrømpens Pen, der kradsede. Derpaa laa jeg paa Ryggen under et Træ og min Skytsengel, en ung deilig Pige svævede ned over mig og bøiede sit Hoved og kyssede mig. Idetsamme vaagnede jeg. Altsaa 2det Billede: Blaastrømpens Ansigt, det paa engang forbausede og flammende Blik, da hun saa mig sove i det Allerhelligste, medens hun halvt uvilkaarligt med en Mine af krænket Værdighed rykker sig endnu en Tomme fra mig, skjøndt jeg iforveien er et Par Alen fra hende. Denne Skrivemaade har imidlertid blandt andre Mangler den, at den ikke gaaer frem i chronologisk Orden, jeg vil derfor forlade den.

De sidste Dage vi tilbragte paa Strandveien havde ganske vist en vis Lighed med „Brasiliens Dag, der dufter og døer i et Aandedrag“; men det var et langt Aandedrag og jeg kjedede mig. Desuden var alt saa forstyrret, jeg trængte til Orden, Orden i mine Bøger, Orden i mine Studier, Orden i mine Papirer, der laa i min Mappe som i et Chaos, ja selv til Orden i mine Penge, der skjøndt jeg aldrig har været trykket af deres Mængde, dog altid gjøre mig en skrækkelig Mængde Bryderi, fordi jeg aldrig tæller dem, aldrig gjemmer dem og aldrig gider tænke paa dem. Men Herren sagde Vorde Lys! og der blev Lys og der blev Lys i Bøgerne, Papirerne og Studierne og der blev lyst imellem Pengene, siden jeg kom her til Byen. Det er sandt, har Adolph Magnus hilst Dig fra mig? Han var her i Byen et Par Dage og vi vare bestandigt sammen, to Dage og en Nat, hvor jeg laa hos ham i Hotellet, og hvor vi ikke sov, men snakkede, af hvilken Grund han var søvnig den næste Morgen Kl 4½, da vi stod op, jeg derimod ikke, da Du nok veed, at jeg og Søvnen aldrig ere komne godt ud af det sammen. Sig til ham fra mig at han skal læse „Vor Tids Helt“, „ein Held der Neuzeit“, eller „le héros de notre temps“ som han vil, men Bogen skal han læse.

Adolph Magnus er forresten et ret menneskeligt Menneske. Men der er i ham et Dyb af Affectation, som oprører mig. Du vil selv kunne iagttage at han affecterer at besidde en tilbagetrængt uhyre Kraft, som undertiden giver sig Luft i enkelte lidenskabelige Ytringer, enkelte Vink, som skulle vise en mægtig Sjæl og en forbausende Resignation. Dette skriver sig fra en Mangel paa Modenhed til at forstaae Bøger som Heines Digte, Goethes Faust og lignende dæmoniske Værker, der tiltrække hans Natur men som han ikke kan magte. Dette forhindrer naturligvis ikke, at Du kan more Dig med at converseres af ham en Times Tid eller to og at han saa kan synes meget interessant. Men jeg seer, at jeg sprang fra Flytningen lige ind i Adolph Magnus og vender altsaa tilbage igjen. Vi kom da til Byen, jeg kunde fristes til at sige Haleluja! vi kom til Byen. Ganske vist er Byen ikke Landet, men Byen er Byen, det vil sige Byen er Theater, Gilder, Commers, Lystighed og Glæde, Kjedsommelighed og Studeringer; men i Byen er Alt til sin Tid, paa Landet er Alt saa ellevildt; der kunde det hændes, at man kom til at kjede sig, naar man vilde more sig el. omvendt. Her morer man sig naar man vil more sig og kjeder sig kun, naar man er nød til at kjede sig. Du veed maaskee allerede, at hele Byen i et Par Uger ikke havde talt om Andet end Fru Heibergs Optræden, og jeg troer næsten at, som Andersen siger, Sukkergrisene havde baaret sort Flor og altsaa vare komne til at see ud som de unge svenske Herrer, da de gik i Sorg, hvis hun havde narret os, og var blevet borte. Men hun blev ikke borte, og det halve Kjøbenhavn stod paa Hovedet for Westermann for at faae Billetter, og Westermann skilte Bukkene fra Faarene, og Faarene, som havde givet Douceur, fik Billetter, og Bukkene, som ingen havde givet fik ingen. Men Studenterforeningens Seniorat (Faarene) fik 21 Billetter og 300 Medlemmer tegnede sig til Lodtrækning om de 21. Og det blev Morgen og det blev Aften den første Dag og jeg tegnede mig paa Listen. Og det blev Morgen den anden Dag og det blev Middag den anden Dag, og det blev ogsaa Aften, og om Aftenen gik jeg i Studenterforeningen for at overvære Lodtrækningen. Og de trak 20 Gange og jeg fik ingen Billet, men tvertimod en lang Næse. Men der de trak den 21de Gang fik jeg jo! Billet og ingen Næse. Og jeg gik gravitetisk hjem og viste min Billet og det var sandeligt Alt det, at de hjemme vilde troe paa min „Lykke“ og deres egne Øine. Men jeg gik tilbage i Foreningen og drak Punsch. Og da hændtes det, at der kom til mig et ulykkeligt Menneske ved Navn Rung, og han fortalte mig at han var saa grændsesløs ulykkelig, og jeg lo af ham. Men saa sagde han, at han var forelsket og han var skinsyg, og at jeg skulde skrive et Vers for ham, hvori han fortalte at han var forelsket og at han var skinsyg, og det skulde saa hjælpe. Han saae saa inderlig enfoldig ud, da han bad mig om det, og jeg sagde ja! og skrev paa en Seddel følgende; thi Enfoldigheden har noget rørende ved sig.

Jeg er skinsyg paa Støvet, din Fod betræder

Paa Luftens Pust, der tør røre din Kind,

Paa Blomstens Duft, der tør kvæge dit Sind,

Paa Ordet, hvori sig din Tanke klæder.

Jeg er skinsyg paa hver en Tone, der bæver

Paa din bløde Læbe og vugger sig der

Og ak! paa min egen Tanke, der svæver

Omkring dig evigt, dit Fjed saa nær.

Det syntes jeg nu var saa meget kjønt, han sagde, det kunde gaae an og var kjendeligt lettere om Hjertet. Kunde de Vers smelte en Ungmøes Hjerte, skulde det være mig grumme kjært, og jeg havde Stof til Latter i 8 Dage. Men da jeg den Aften havde været poetisk og havde drukket Punsch, saa var mit Dagværk gjort og jeg gik hjem.

Den næste Aften skulde Slaget staae. Vi 21 Studenter (af dem, Du kjender, var kun Collin foruden mig blandt de heldige) havde faaet to gode Loger i anden Etage og sad alle sammen, hvormed ikke menes at vi alle sammen sad. Der var Blomsterregn og Brøl og Jubel og Æslerne viste, at de vidste, hvorfor de havde faaet deres lange Ører og de vrælede desuden som Bileases Æsel i gamle Dage og det var dog et umælende Æsel. Der var forresten ogsaa andre Folk end Æsler, der var pæne Folk som klappede og var begeistrede og de unge adelige Herrer sad i en Loge og viftede sig med store grønne Vifter og brød sig slet ikke om at de var latterlige, for de var nu saa vante til det. Fru Heiberg spillede de andre sønder og sammen, men jeg kan dog ikke sige at jeg blev ellevild af at see paa hende. Da vi kom ud fra Theatret, gik vi paa Gaderne til Kl. 12 og det var en smuk stjerneklar Aften; apropos om Stjerner. Se noget paa dem, har Du Phantasi, kan Du ikke alene see den røde Aldebaran og den blaa Vega og den gule Arcturus, men du kan høre Ørnen slaae [med] Vingerne og lytte til Arions Lyre, naar han spiller paa den; men det gjør han nok, naar Du blot kan høre det. – Det var nu i Torsdags at vi vare paa Comoedie og i Løverdags havde vi Sold i Foreningen. Jeg gik derhen med Schierbek Kl 9½ og vi sad først og snakkede til Kl 11. Saa begyndte vi at solde. Vi fik den ene Punschebolle ind efter den anden og vi sang Viser og holdt Taler. Vi sang om de kjønne Piger og de gyldne Druer, og om de kjønne kjønne Piger og de gyldne, gyldne Druer og saa blev vi glade. Og vi valgte en Rus til Præsident, og Russens Navn var Frederik Krarup. Og først blev Ordet givet til den berømte Wagner, der er Høiskoleofficeer, og han var vittig. Og saa tog Krarup selv Ordet, og han var inte vittig. Og saa tog den Ene Ordet, og saa tog den anden Ordet, og tilsidst tog vi allesammen Ordet og der blev grumme livligt. Vi havde en Normand deroppe og ham gjorde vi Stads af. Og vi drak hans Skaal og bad ham om at hilse de norske Brødre men fremfor Alt de norske Søstre. Og han var forlegen og han var rød i Hovedet og han takkede for Skaalen i et saadant Sprog at jeg havde troet det var Mesopotamisk, hvis jeg ikke havde vidst, at det var Norsk. Og vi drak en Skaal for den danske Mø og den norske Jente og den svenske flicka, og saa drak bagefter hver for sin. Tilsidst blev Soldet hævet og saa holdt vi Bal, og Abrahams førte an, ham kjender Du jo nok. Og jeg synes nu, at jeg sad og tænkte paa en Vise dengang, som jeg ikke kunde finde nogen Melodi til. Jeg veed, jeg vilde begynde med det gamle „Wir sind die Könige der Welt“ og jeg vilde opfordre de andre til at vise tilligemed mig at det ikke længer var en tom Titel, men at vi i Gjerningen vilde gjøre det aabenbart for Alle, at vi vare det. Vi skulde nemlig indkræve Tribut af den hele Verden. Omkvædet paa Visen skulde være

Tribut, Tribut, Tribut, Tribut!

Vi ere Verdens Konger.

Ordet Tribut skulde hver Gang gjentages med stedse stigende Affect og dertil kunde jeg ikke faae en Melodie. „Dannevang med grønne Bred“ syntes jeg først var den bedste, men den var paa Trochæer og min Melodie skulde nu være til Jamber. Indholdet var følgende, (Formen har jeg nemlig rent glemt). Vi gaae til Himlen, mod den er vi en mild Herre og fordre blot „to klare Stjerner“, af Havet forlange vi blot i Tribut „een eneste Perle“ og af Jorden kun de modne Druer og vi sende Skibet bort som vor Rodemester, det skal indkræve Skatten. Tilsidst kommer vi til den smukke Pige, hos hende vilde vi være vor egen Rodemester. Som Zeus kommer jeg, Flasken i min Haand er Tordenkilen, som jeg slynger i Hovedet paa de gjenstridige og jeg husker endnu Slutningslinierne:

Luk op! Luk op! Luk op! min Glut

Og bring dit Kys mig til Tribut

Tribut! Tribut! Tribut! Tribut!

Thi jeg er Verdens Konge.

Jeg var paa ingen Maade fuld kun lidt lystig. Men tilsidst havde Ballet og Lystigheden en Ende og vi gik ned ad Trappen for at komme ud og faae frisk Luft. Ligesom jeg træder ud af Porten, kommer der fra Gaden af et halvfuldt Menneske springende imod mig, holder mig to knyttede Næver for Ansigtet og siger: Maa jeg spørre, var det Dem, der raabte Hurra for mig. Jeg svarede ganske rolig: „Jo De var s’gu en fed Karl at raabe Hurra for“. Det er ligemeget, De skal alligevel have paa Snuden, sagde han og i et Øieblik var han omringet af hans Selskab, de øvrige Kræmmersvende eller hvad de var og jeg af Studenterne, der strømmede ud af Foreningen. Jeg hviskede til Collin, der stod ved Siden af mig „Laan mig din Stok!“ (jeg havde nemlig ikke min med, da Du nok veed, at Bedstefader har en Passion for at røve den fra mig og jeg altid maa gjøre en arabisk Razzia eller et tscherkessisk Streiftog op paa anden Sal, naar jeg vil have den.) Han svarede ikke. Men idet Mennesket sprang ind paa mig, svingede Collin eller Stickmann (jeg veed ikke rigtigt hvem det var) sin Stok, en tyk Egestok rundt i Luften og det hvinede, da den faldt paa Mandens Arm. Stokken sprang midt over og Stumperne fløi hen ad Gaden, mens Manden brølede. Idetsamme kom Vægterne til, de peb rundt omkring i Gaderne, og strømmede sammen. Vi gik til vor egen Boldhusgade-vægter: Lille gode Vægter; lille rare Vægter! ikke sandt, det er os der har Ret. Jo! sagde Vægteren. Men bedste Vægter! lød det fra den anden Side, De indseer jo – – Ja! sagde Vægteren. Nu kom der Assistance. En islandsk Student afgjorde ved sin Aandsnærværelse Dagens Skjæbne. Hvad for Noget? Vægter, sagde han, har De ikke allerede trukket af med de Fredsforstyrrere. Nu skal jeg, sagde Vægteren forbløffet og trak af med dem. Vi jublede, vi vare jo slupne. Saa gik vi i Gaasegang fra Boldhusgade til Vesterport og derfra til Nørreport og hjem, det var en grumme fomøielig Nat. Tænk Dig 300 Mennesker i Gaasegang og le med mig. Paa Løverdag skulle vi have Noget, der er [?] nemlig Rusgilde, det blev opsat paa Grund af Wengels Død, Du husker nok ham der har skrevet „Cousine Lotte“, det hvori Du sad og sang „Jeg hedder Helene o.s.v.“. Paa Løverdag altsaa skulle vi 120 Mennesker miste 600 [?]. Den, der har værst af det, er min Pung, men jeg fortjener godt og eier for Øieblikket over 20 Daler, saa jeg har Penge nok, og saa længe jeg har det, skulde Pokker spare. Forresten kan jeg melde Dig, at Solen : Miss Marryat atter er vendt tilbage til Kjøbenhavn. Jeg mødte hende forleden Dag paa Gaden med Gouvernanten, jeg har maaskee seet noget vist paa den unge Dame, for Gouvernanten tilkastede mig et grumme strengt Blik. Det var naturligvis tilstrækkeligt til at jeg vendte om og gik bagefter, Gouvernanten vendte sig om og gav mig et flammende Blik og 5 Minutter efter fik jeg et rasende. Nu blev jeg vred og da vi gik ved Frederiksholms Canal lod jeg som om jeg gik bort men sprang op i Foreningen og fortalte hvad jeg havde seet. Jeg behøver vel ikke at sige, at jeg vendte multipliceret tilbage. Ja, stakkels Gouvernante, jeg gik bort og kom fyrgterlig tilbage. Forresten gik jeg mest for at ærgre Gouvernanten, da jeg slet ikke kan see det Mageløse ved Datteren. – Ellers føler jeg virkeligt Medlidenhed med Dig kjære Tante ikke blot fordi Du skal læse alt dette Miskmask (thi derfor fritager Du formodentlig Dig selv og behøver ikke min Tilladelse) men fordi Du formodentlig har siddet ovre i Gothenborg og været religiøs i disse mange Helligdage, der vel har været hos Jer, mens jeg just ikke har været pint af Religiøsitet her i Kjøbenhavn. Jeg har saamæn ikke engang været i Kirke, jeg har ikke været der siden jeg blev confirmeret og har ikke heller isinde at komme der tiere. Klogt af Dig har det imidlertid været, at Du har ladet være at høre Doctor Wolffs Prædikener derovre, hvis de ikke er grumme opbyggelige. Du veed nok, hvad Heine skriver om Helvede.

I Sandhed en god Præken kan være gal nok, men en daarlig o! o! o! lader os tie om den. Du maa ikke troe, at jeg ikke indseer, at jeg er grumme fræk siden jeg tør vove at sende Dig et saadant Kvantum Maculatur, især siden Sophie Weil forleden en Aften da vi havde siddet og talt sammen i 3 Timer og jeg syntes, at jeg havde været saa meget morsom, fortalte mig, at jeg var kjedelig. Jeg har altid syntes, at den Pige havde god Forstand, men nu begynder jeg at tabe min Agtelse for hende; saa er Rosalie Bing et ganske anderledes taknemmeligt Publicum; men hun er nu saa forbandet grim. Ak ja!

Hvis Du nu af dette Brev skulde fristes til at troe, at jeg morer mig her hjemme saa er det ganske feilt, jeg gjør kun Tilløb til det og jeg kan ikke nægte, at jeg forleden Aften ved Soldet, da vi sad og sang om, at Athene og Muserne vare usynligt her tilstede, og jeg saa paa den spildte Punsch og indaandede den kvalme Tobaksrøg, følte Lyst til at springe op og raabe Bæh! med et usigeligt Minespil, som Poul Møller siger. – Hvis Du skulde komme i Forlegenhed med de mange Hilsner jeg gav Dig i Begyndelsen af mit Brev til Uddeling, saa behold dem kun selv, jeg kan tænke, at jeg ikke er meget yndet derovre, ligesaalidt som her hjemme; (jeg har ogsaa forleden Dag maattet høre meget af Tante Julie, fordi jeg gjorde saa lidt for at gjøre mig yndet; men snarere arbeidede i den modsatte Retning) dog troer jeg nok at Elliots bryde sig om en Hilsen. Som sagt jeg veed det ikke. Moder vil ikke skrive, da hun mener at Du veed Alt mærkeligt gjennem de andre (comprenez-vous). Slutteligen tegner min uelskværdige Person sig som

Din Georg.

1860 Slesvig

8.

[Raschs Hotel, Flensborg] Løverdag. [21. Juli 1860]
Bedste Fader!

Kjære Moder!

En hidindtil meget heldig Reise. Vi reiste paa Jernbanen, (efterhaanden alle academiske samlede i een Coupée) fra Regnen til Korsør, fik underveis en Del ombord, saal. Ricard, vi godt kunde bruge. Fra Korsøer styrtedes til Diana, først nede, saa op paa Dækket allesammen, holdt Generalfors., decreterede Punsch, og holdt lynende Sold paa Dækket hele Natten igjennem til Solen stod op. (Det var Punsch til 6rdl Bollen, 3 Boller gjør 18 rdl og 18 var vi, der drak, Netto Indtægten var da – 1rdl for hver, hvis Du vil skaanes for Hovedregning) Svend Grundtvig holdt Taler i fuld Begeistring, selv den gamle Nutzhorn fornyede Mindet om sine Studenterdage og soldede med sine Sønner. Saa ned i Kahytten, men sov intet Secund, op paa Dækket igjen Kl 5, til Flensborg, kom der Kl 9½. Klædte mig om og tog afsted Kl 11 til Festen, det er næsten ubehageligt at være her i Byen, da Stemn. er endnu langt værre end 1848, men paa Festen var Alt dansk, morsomme Taler af Bønderne, et morsomt Festmaaltid og stor Begeistring hos de dansksindede Angler, forresten skal jeg fortælle Alt, naar jeg kommer hjem, dette her er Ingenting. Om Aftenen forlibte jeg mig først, saa dandsede jeg hele Aftenen og saa Fyrværkeri. Efter saa frygtelige Strabadser som disse (næsten ikke Søvn siden Kjøbenhavn) faldt jeg om paa Dækket og sov til Kl 2 i Nat da vi naaede hertil. Nu her, 4 Timers Søvn i Nat, er nu frisk, Captainen paa Diana har lovet mig at tage Brevet med, nu er Kl strax 9 (om Morgenen). Nu Udflugter i Omegnen i disse Dage, saa hjem Tirsdag. Saa slet dette Brev er, er det dog yderst hæderligt at jeg skriver. Jeg har sat Faders Navn over for at han ikke skal blive vred som sidst, læg Mærke til at han er „bedste“ Du kun kjær.

Jeres’s’s Georg.

1861 Rungsted

9.

Rungsted d. 1ste Juli 1861. Mandag Morgen.

Kjære Moder!

Du fik et saadant Vrøvlebrev sidst, at Du nu vel og godt har Fordring paa et bedre. Først vil jeg fortælle Dig saadant Noget, som i sig selv uinteressant dog har Interesse for Dig, nemlig Levemaaden her. Man staaer op, naar man vil, dog staaer Opdækningen kun paa Bordet til Kl. 8, og i Almindelighed ere Alle nede Kl. 6½ og saa spises der. Et blødkogt Æg, salt og fersk Kjød, lidt Kylling eller Fisk el. lignende udgjøre Anretningen. Delicatessen ved dette Maaltid er Smørret som er endnu bedre end Gjeddestals og Brødet som Harriet bager, af en uforlignelig Hvidhed. Efter Theen gaaer man en Tour i Haven og spredes saa ad, er det godt Veir, pleier jeg at tage min Homer og gaae op i Hirschholm Skov og lægger mig dèr ned at læse, eller ogsaa sidder jeg under en Hængeask i Haven eller oppe paa mit Værelse, som Du skulde blive begeistret for om Du saa det. En Udsigt til hele Havet og hele Himmelen. Stykket fra mig til Stranden er saa smalt, at naar jeg, som nu, har rykket mit Bord hen i Vindvet, og bøiet mig tilbage i Stolen seer det ud som om Havet naaede lige op til Huset. Herfra seer jeg baade Maane og Sol staae op (thi jeg vaagner sædvanligt ved Solopgang) og lever mig i det Hele ind i et Samliv med Naturen, som jeg længe har længtes efter. Jeg følger med Veirliget saa omhyggeligt at jeg fuldstændigt kunde repetere hvorledes Vinden er skiftet og med hvad Styrke den har blæst, siden jeg kom herud, jeg har saaledes seet paa Himlen baade ved Dag og Nat, at jeg i min Hukommelse har alle de Farver, den skiftevis har haft. Saa megen frisk Luft og Hvile i Naturen er vederkvægende. Saa læser jeg da indtil Kl 12 el. saa omtrent og maa saa igjen være nede, da det er blevet en daglig Sædvane at jeg paa den Tid skal læse høit, og jeg læser da til Kl 1½ hvilken Time ansees for meget nydelsesrig og i det Hele holder de meget af at høre mig læse, især er Gine, som trods sine 18 Aar dog endnu er saa undseelig og skjelmsk som en lille Pige, meget begjærlig efter Læsetimen og har endog ønsket at jeg vilde læse alt det Gamle nok engang op, hvilket de Andre dog nok neppe vilde indlade sig paa. Fra 1½ til 3 klæde Damerne sig paa og i ethvert Tilf. trækker enhver af dem sig tilbage til sit Værelse og skriver Breve el. har lignende Beskjæftigelser. Kl 3 er Middagstid. Du undrer Dig maaskee over at Frokosten mangler, men Fruen har det udmærkede Princip, at man skal være sulten til alle Maaltider og det er man ogsaa. Man har to Retter og for det Meste Desert, om Søndagen fire. Til Bordet har vi Viin. Saa drikkes Caffe i Haven og til fælles Contentement og Plaisirligkeit discureres saa allehaande nyttige og fornøielige Gjenstande el. en Spadseretour en famille gjøres. Kl henved 6 kommer Conferentsraaden herud. Der samtales el. spadseres igjen. Saa gaar man op paa sit Værelse og læser noget Philosophie indtil Aftensmaaitidet Kl 8½. Efter dette og indtil 10, da der brydes op, sidde vi i en lille Veranda eller Forstue, el. hvad man skal kalde det, der uden Spørgsmaal er det Smukkeste paa hele Rungsted med Omegn. Den er ikke en Veranda udenfor Huset men hører med dertil, det er en Slags Havestue, men med Stenfliser til Gulv og hvide Kalkvægge, men fra Øverst til Nederst, baade under Loftet og bag Væggene bedækket med Viinløv der snoer sig op og dækker enhver Plet paa Muren. I den staae desuden alle Træer i Urtepotter, som de har. I Loftet hænger en Lampe af rødt Glas. Paa saadan en smuk Sommeraften som vi jo nu have saa mange af er dette Sted, hvorfra Glasdørene staae aabne til Haven og hvorfra ogsaa Søen og et stort Stykke Himmel kan sees, aldeles paradisisk. Der sidde vi og enten snakkes der eller Harriet sætter sig til Klaveret og synger med saa megen Inderlighed og Simpelhed og tillige med saa meget Sværmeri, at det staaer i en ypperlig Harmonie med Omgivelserne. Kl 10 gaaer jeg og Ludvig os da, efter at Familien er gaaet til Ro, en Tour langs Søen indtil Kl 11, saa gaaer jeg op, skriver lidt, og snart iseng da man skal saa tidligt op. Er det nu ikke et Liv i Samklang med Naturen. Dagene ere saa lette tilbens, at man ikke veed, hvor de blive af, man er „lethenlevende“ som Guderne hos Homer.

hele

Etiquette

Eders Georg.

10.

[Rungsted] Fredag Formiddag d. 5te Juli 61.

Mindste af alle Mødre!

alleto

spisedrikkeeneHaven

Fortsat Søndag d. 7de Juli Formiddag.