Clay Allison

Skjut för att döda

William Marvin

SAGA Egmont

Skjut för att döda

Copyright © 1975, 2017 Clay Allison, William Marvin Jr. og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711660386

1. e-bok version, 2017

Format: EPUB 2.0

SAGA Egmont www.saga-books.com – a part of Egmont, www.egmont.com

Överfallet i louisville

– Jag är ingen bankrånare, sa Clay Allison bistert och hällde upp ännu ett glas whisky åt sin besökare.

– Det rör sig inte om någon bank, mr Allison. Ni ska helt enkelt bryta upp ett kassaskåp … spränga det, eller vad ni vill. Huvudsaken är att kassaskåpet är öppnat på morgonen den tjugotredje mars.

Mannen hade presenterat sig som Amos Helms från Chicago. Han såg ut som en bokhållare och påminde om en svältfödd råtta. De små pepparkornsögonen glittrade när han tog fram ett tjockt kuvert ur innerfickan på sin gråbruna rock och lade det framför sig på bordet.

– Här är femtusen dollar i förskott, mr Allison. Hälften av vad vi har kommit överens om.

– Vänta nu. Vänta nu lite, mr Helms. Jag har inte sagt att jag tar jobbet. Ni vet vem jag är?

– Clay Allison – resten intresserar inte min uppdragsgivare.

– Men varför har han valt mig? Jag kan inte spränga kassaskåp. Allison började hosta och försökte dämpa hostan med en klunk whisky. Huvudet kändes som en ballong och han var säker på att han hade feber.

– Niloh Cross, mr Allison. Natten mellan den tjugoandra och tjugotredje mars. Ni har tre veckor på er att planera arbetet och skaffa medhjälpare.

Helms reste sig och drog med handen genom det sandfärgade håret. Utan brådska började han knäppa igen rocken och tog sin hatt.

– Jag vet inte ens var Niloh Cross ligger, suckade Allison.

– Alla era instrtiktioner finns i samma kuvert som pengarna. Vi litar på er.

– Tack för er förtröstan, sa Allison syrligt. Nog fan behöver jag pengarna.

Helms brydde sig inte om att skaka hand efter samtalet. De hade ingenting gemensamt och Helms hade aldrig brytt sig om att visa någon vänlighet inför någon. Han var den perfekte budbäraren och en stor del av denna plan var hans verk. Tjugofemtusen dollar skulle han tjäna; det var en bra slant men summan skulle inte göra Helms rik. Han hade stora skulder, som han egentligen aldrig tänkt betala, men kanske skulle han nu göra sig skuldfri på en del håll för att kunna stanna i Kentucky.

Clay Allison såg ut genom det smutsiga fönstret på järnvägshotellet i Louisville, Kentucky. Regnet piskade mot rutan och gatan två våningar ner hade på några timmar förvandlats till en lervälling. Mr Helms trippade som en mamsell tvärs över gatan och försvann i diset.

I en vecka hade Allison varit mer eller mindre strandsatt i Louisville. Han hade naturligtvis ett reservkapital på ett konto i en bank i San Francisco, men han ville ogärna röra de pengarna. Förr eller senare måste han skaffa sig ett eget ställe; en ranch någonstans i New Mexico eller Texas – eller ett hus i någon trevlig stad västerut. Om han började använda pengarna redan nu skulle han snart vara pank.

Femtusen dollar skulle räcka länge Hotellräkningen kunde betalas och Allison behövde inte bekymra sig för de närmaste veckorna. De tre saloonerna i Louisville låg tomma och övergivna så här års; endast på lördagskvällarna sökte sig några frusna och törstiga cowboys in till stan men i övrigt så höll sig befolkningen hemma. Utom Clay Allison som inte hade något hem.

Han hade druckit sig ner förbi flaskans etikett och klockan var bara två på eftermiddagen. Och en häftig förkylning var på väg orsakad av en kort ridtur i omgivningarna några dagar tidigare då han överraskats av ett häftigt oväder. Huttrande lade han sig på sängen, lade en filt över benen och öppnade kuvertet.

Det smala, hårda ansiktet mjuknade i ett leende när han började räkna sedlarna. Spritt nya sedlar direkt från banken, så nya att de var svåra att dela. Beloppet stämde, där hade mr Helms inte farit med osanning.

I kuvertet låg en kartskiss och tre ark papper fullskrivna med en rak, bestämd stil som knappast kunde vara mr Helms. Han skrev säkert sirliga, utstuderade bokstäver på pergament och njöt av pennans raspande.

– Niloh Cross? Allison såg länge på kartan. Det var inte mycket att se. Ett hundratal svarta fyrkanter grupperade vid ett tiotal gator. I västra kanten av stan korsade två floder varandra – Dolby River och Niloh River. Ute på en udde omfluten av de båda flodarmarna var en byggnad utmärkt med ett kryss. Där inne fanns alltså det kassaskåp som skulle öppnas. Men kassaskåpet skulle vara tomt – Bortsett från Allisons resterande femtusen dollar.

– Min uppdragsgivare föredrar att lägga pengarna där för att ni inte ska frestas att strunta i uppdraget, hade mr Helms sagt utan att röra en min.

– Men varför kan han inte fixa jobbet själv? Blåsa ett skåp kan …

Helms hade höjt vänstra ögonbrynet.

– Om rånet inte ser äkta ut kommer fyrahundra kavallerisoldater att göra myteri, mr Allison. De kommer att dra till Washington och åtskilliga människor kan bli skadade och dödade under vägen. Männen har inte fått någon sold på över tre månader och tyvärr så har regeringens leverans blivit försenad än en gång. Det kommer karlarna inte att tåla, tro mig. Men om kassaskåpet länsas så är det den okände rånaren som får bära skulden. Kanske kan lugnet i Niloh Cross bibehållas tillräckligt länge för att en ny penningleverans ska kunna ordnas.

– Och för det betalar armén tiotusen? Jag visste inte att vår armé hade så gott om pengar.

Amos Helms smackade med läpparna och började se otålig ut.

– Låt oss säga att Niloh Cross ordinarie befolkning inte vill ha staden förstörd. Kavalleriet har slagit sig ner där, och det får de gärna göra, bara de håller sig lugna. Ett upplopp är det sista invånarna vill råka ut för.

Instruktionerna i brevet var mycket klara. Allison skulle besöka Niloh Cross omkring den tjugonde mars, göra sig bekant med befolkningen och officerarna genom att spela poker med dem. Eftersom han var yrkesspelare så skulle ingen grubbla över det. Under tiden skulle han sondera terrängen, vidta sina mått och steg och vid midnatt natten mellan den tjugoandra och den tjugotredje skulle han slå till.

Kassaskåpet fanns i kommendantens byggnad, en tvåvånings tegelbyggnad. Några kartskisser visade tre olika sätt att ta sig in och fram till kassaskåpet. Där fanns också kassaskåpets fabriksnummer och beteckning som inte sa Allison någonting. Det hade tillverkats i Pittsburgh tre år tidigare och ansågs vara stöldsäkert.

Efteråt skulle Allison lämna Niloh Cross och aldrig visa sig i de trakterna mer. Han behövde inte frukta någon efterlysning eftersom ingen visste hans identitet. Om han skötte sina kort så var det ett lätt uppdrag utan större komplikationer.

När det knackade på dörren skyfflade. Allison hastigt ner pengarna och pappersarken i kuvertet och stoppade in det under madrassen.

– Kom in! ropade han.

Hotellvärdens hustru, Lynsey Braden stod i dörröppningen med en bricka i händerna.

– Ni hostade så otäckt, sa hön leende. Jag har kokat lite soppa åt er, mr Allison. Ät den medan den är varm.

– Tack för det, mrs Braden. Kan jag sedan få min hotellräkning.

– Ni tänker väl inte resa?

Hennes runda, ganska söta ansikte uttryckte förvåning och besvikelse.

– Ganska snart, sa Allison och reste sig ur sängen för att ta brickan ur hennes händer. När han ställt ifrån sig den på bordet vid fönstret kastade hon sig plötsligt i hans armar.

– Ni får inte resa, sa hon häftigt och klamrade sig fast. Snälla ni, jag behöver er.

Han kände hennes kropp mot sin och förstod omedelbart att hon var spritt naken under klänningen. Hon var het och ivrig och spände sin kraftiga kropp mot hans, förde hans händer mot sina bröst och försökte nå upp till hans läppar.

– Kyss mig, viskade hon. Kyss mig, jag vill, jag vill.

Men Clay Allison kände ingenting, inte ett stänk av åtrå – bara en dåsig likgiltighet. Han sköt undan kvinnan och skakade på huvudet.

– Er man skulle inte tycka om det, sa han och försökte le mot henne.

Hon blev blixtsnabbt allvarlig och försökte ge honom en häftig örfil, men Allison fångade upp handen och vände henne mot dörren.

– Räkningen, sa han. Och tack för soppan, mrs Braden.

Överste Talbot Allendic och hans adjutant löjtnant Jack Mottram stod samtidigt i duggregnet i Niloh Cross och väntade på att garnisonens officerare skulle lämna av styrkorna. De trehundrasextiosju meniga soldaterna rös i kylan och andedräkten stod som en vit rök ur deras munnar.

– När blir det? frågade löjtnant Mottram otåligt. Karlarna är mycket otåliga, överste.

– Den tjugotredje, löjtnant. Washington kunde inte ordna saken tidigare.

– Tre veckor? Mottram rättade till vapenrocken i sidorna. Är det därför manskapet ska ut på övningarigen?

Översten nickade och strök regndroppar ur sin kraftiga, mörkbruna mustasch.

– De måste få någonting annat att tänka på. Två och en halv vecka i fält ska väl räcka för att knäcka deras styvnackade myterilusta.

– Jag är inte så säker på det, överste, Det sägs …

– Löjtnant, jag är varken blind eller döv. Ryktena når fram till mitt tjänsterum också. Befolkningen i Niloh Cross har klagat länge och nu klagar de ännu mer eftersom de inte har fått betalt för sina varor på hela vintern. Men den tjugotredje är våra bekymmer slut. Senator Travis har behandlat pamparna i Försvarsdepartementet i flera veckor, men nu är saken klar. Trehundratusen dollar anländer hit med tåg den tjugoandra … och morgonen därpå får alla sina löner.

– Det är mycket pengar, sa löjtnanten. Kanske vore det bättre …

– Mottram, fresta inte mitt tålamod med era påhitt längre. Jag bestämmer i Niloh Cross, jag ensam. Förstått?

– Ja, överste! Löjtnanten väste fram svaret och drog sig snett bakåt när officerarna började lämna av till kommendanten.

När Amos Helms lämnat järnvägshotellet gick han raka vägen till telegrafstationen och skickade två telegram – ett adresserat till överste Talbot Allendic, Niloh Cross och det andra till senator E. S. Travis, Washington. Det var två mycket korta och billiga telegram:

»C. A. har accepterat. A. H.»

Den första delen av Helms insats i planen var över och han återvände till sitt hotell, packade den nötta resväskan och klockan halv sex samma dag reste han norrut mot Cleveland. Han hade ännu några saker ait bestyra innan alla kuggar passade i kugghjulen.

Han var trettioåtta år gammal och hade aldrig haft ett ordentligt yrke. Bedragare, tomtskojare, bondfångare, falskspelare, guldgrävare – Helms hade sysslat med mycket i sina dar, men kontakten i Washington med senator Travis hade visat sig sällsynt lyckosam.

Travis var en trött och lätt försupen man. Han hade inga möjligheter att avancera ytterligare och han hade inte lyckats skrapa ihop tillräckligt för en tryggad ålderdom. Under några kvällar tillsammans funderade de intensivt på en plan som skulle ge dem pengar i övermått. Och samtidigt gällde det att låta någon annan få skulden.

Vid ett tillfälle berättade Travis om den besvärliga situationen i Niloh Cross trettio kilometer nordöst om Columbus i Ohio. Indianupprorep i norr hade av otaliga journalister utmålats som ett hot mot hela mänskligheten. Massor med outbildade rekryter föstes samman i olika träningsläger – och Niloh Cross var ett av de största.

Att utrusta soldaterna hade kostat stora summor och nu uppstod ekonomiska bekymmer. Det fanns två olika synpunkter i Washington – den ena var att sända hem soldaterna; de soldater som redan slogs mot indianerna räckte mer än väl.

Den andra fraktionen hävdade att fler soldater snarast möjligt skulle snabbutbildas och skickas ut i strid. I ett massivt stormangrepp skulle de upproriska rödskinnen tvingas in i sina reservat en gång för alla.

Senator Travis hade alltid varit emot den nya rekryteringen, men Amos Helms övertalade honom att ändra åsikt. Han insåg snabbt att en utbetalning till Niloh Cross skulle omfatta tillräckligt med pengar för att räcka till en tryggad ålderdom för flera personer.

Planläggningen av rånet var helt i Helms smak. Han njöt intensivt av varje liten detalj, använde åtskilliga veckor för att allt skulle fungera och samtidigt pläderade Travis intensivt för en snabb utbetalning till Niloh Cross.

När han äntligen lyckades var det en triumf som gjorde dem övertygade om att planen skulle gå i lås. Det största problemet återstod dock – att slippa bli jagade av hela armén efter rånet. Här hade Helms hjälp av sin korta men intensiva karriär som falskspelare. Vid spelborden hade han många gånger hört talas om spelaren Clay Allison, en man som varit efterlyst i åratal men aldrig blivit fast.

– Vi ska ha Clay Allison, hade han sagt. Han är rätte mannen.

Senatorn lade sig inte i den delen av planen. Han hade gjort sitt och nu behövde han bara vänta på att penningtåget skulle avgå mot Niloh Cross. Amos Helms däremot besökte förläggningen i stan, lärde känna överste Talbot Allendic och efter två veckor visste han tillräckligt för att inviga översten. Den berömde översten hade stora ekonomiska problem och han tog emot Helms förslag med öppna armar.

Översten skulle organisera tågrånet utan att delta personligen. I god tid före den tjugoandra mars, då tåget skulle anlända, lade han in om avsked; tre veckor efter kuppen tänkte han stanna, inte en dag längre.

När Clay Allison betalat sin räkning, utan att ha träffat mrs Braden igen, lämnade han hotellet. Han mådde uruselt och det iskalla regnet förbättrade inte humöret. Just som han kom fram till den enda luckan på stationen hörde han tåget mot Cleveland ånga iväg.

– Sista tåget i dag, sa biljettförsäljaren med ett flin.

– Torka bort flinet annars blir det sista gången du ler! fräste Allison.

En natt till i Louisville. Han lämnade sin väska till förvaring på stationen, det fanns ändå ingenting i den som han skulle sakna om den blev stulen. Gatlyktorna började tändas och Clay Allison hatade allt han såg – ljusblänket i de leriga pölarna på gatorna; de hopkurade brädskjulen som föreställde hus; barernas tafatta skyltar som skulle locka in kunder; stanken från slakteriets avskrädeshög bortom stationen.

En flaska whisky hade han druckit under dagen, men spriten gav ingen värme. Huttrande sprang han över gatan, letade reda på första bästa bar och slog sig i samspråk med en flicka som sett bättre dagar.

– Vad gör en skönhet som du i Louisville? sa han men hon brydde sig inte ens om att le åt hans komplimang.

– Ska vi gå direkt eller vill du dricka först? sa hon på en bred öststatsdialekt.

– Jag vill supa mig full, sa Allison och nös.

– Det finns whisky hemma hos mig också.

– Vad väntar vi på då?

Hon småsprang för att hålla jämna steg med honom och låste upp dörren till ett kyffe som nästan skrek ut hennes fattigdom. Det enda rummet var rensopat och golvet nyskurat av lukten att döma, men ändå luktade det instängt. En lukt som Allison lärt sig avsky intensivt. Fattigdom var en sak, ensamhet en annan. Under många år hade han levt med sin ensamhet, tagit igen den senare med kvinnor och njutit av det, men varje gång hade han lämnat dem och återgått till sitt vagabondliv. Barer, spelhålor, fnask, anständiga kvinnor – allting virvlade runt för honom när kvinnan drog klänningen över huvudet och nickade mot sängen.

– Min karl är snart hemma, sa hon. Skynda dig på om du vill ha något.

Allison halsade ur den halvfulla buteljen på bordet intill sängen, kände den billiga spriten bränna ända ner i magen och tog av sig sin svarta, långa spelarrock. Kvinnan såg ointresserat på hans breda axlar när han fått av sig skjortan.

– Du kanske har haft en kvinna nyligen? frågade hon när han drog av sig byxorna och gick mot sängen.

Hon låg naken ovanpå det skrynkliga överkastet, men Allison kände inte den efterlängtade lusten. Inte ens när hon försökte smeka honom med vana, mekaniska rörelser hände någonting. Han var kall, totalt iskall och hennes kropp berörde honom nästan illa.

– Varför följde du med hit? frågade hon när de klätt på sig igen en kvart senare. Är du sjuk?

– Antagligen, sa Allison dystert. Det har aldrig hänt tidigare.

– Det kostar ändå fem dollar, sa hon osäkert.

– Här är tio, syster. Göm pengarna ordentligt så att din karl inte hittar dem.

Frusen och ensam och lätt berusad gick han därifrån. Han kisade upp mot de blygrå molnen över stadens tak, spottade på gatan och började leta efter ett hotell.

De två männen stod några meter in i en kolsvart gränd när Allison passerade järnvägshotellet. Två luggslitna lsndsortsbusar som en stund tidigare delat på en stulen flaska hembränd majswhisky.

Allison hörde inte ens när de smög upp bakom honom, märkte dem först när han fick ett mördande slag av en träpåk i nacken. Med ett vrål stöp han rätt ner i smutsen på gatan, kände hur han blev genomblöt och lerig och försökte med värkande huvud att komma upp på fötter.

– Slå ner honom då! ropade någon.

En stövel kom emot honom; en lerig, billig stövel och Allison hann till och med se att sulan glipade innan han träffades på käken av den grymma sparken. Han rullade runt i lervällingen, jämrade sig och trevade efter sin revolver. De skulle inte kunna råna honom, inte Clay Allison som … aaagghhh!

Nästa spark träffade i buken och den tredje i sidan och det gjorde så fasansfullt ont att han måste skrika. Men det kom inget skrik. Snyftande spydde han stående på alla fyra, men inte ens det hejdade männen. Mannen med träklubban högg till mot Allisons hjässa och nu stöp han framstupa, stänkte upp vatten med sin långa kropp och blev liggande med munnen nätt och jämt över ytan på en vattenpöl.

Det första han såg när han vaknade var järnvägshotellets fula fasad belyst av en lampa över entrén. Men huset gungade av och an och skulle aldrig orka simma så långt. Händerna gled undan och för ett ögonblick fylldes munnen av stinkande, vidrigt lervatten.

Spottande och fräsande kämpade sig Clay Allison upp i sittande ställning. Han var öm och rådbråkad i hela kroppen och det kändes som om käken var ur led.

– Hallå! skrek han men ropet hördes bara några meter. För satan, varför kommer ingen och öppnar?

Glidande och halkande nådde han fram till en stolpe, lyckades ta sig upp på fötter men benen vek sig och han brakade omkull igen.

– Full som ett ägg, muttrade han besviket och det lät som om han talade med munnen full av mat.

Den där kvinnan på hotellet kunde hjälpa honom. Helvete, bara de inte hade tagit hans pengar. Där kom gatan rusande igen och det gjorde ont i knäna när han slog emot en sten i fallet. Han kröp som ett barn till hotellets trappa, hasade sig uppför steg för steg och hörde sin egen flåsande andhämtning. Med baksidan av handen strök han bort smutsen ur ansiktet så gott det gick och fortfarande i sittande ställning bultade han på dörren.

Det tog en evighet innan en lampa tändes innanför det matta glaset och något låste upp.

– Jag har … har blivit nerslagen, sa Allison trött.

– Fyllkajor tar vi inte emot här på hotellet! fräste mrs Braden och slängde igen dörren framför honom.

– Kvinnokarlen Clay Allison slår till igen, sa Allison dystert och fnissade till.

Om någon berättat om situationen för honom så skulle han ha gapskrattat åt alltihop, Clay Allison råkade aldrig ut för sådant; han såg sig noga för och blev aldrig överraskad. Utom i Louisville, Kentucky, denna förbannade stad.

– Öppna, annars skjuter jag sönder dörren! ropade Allison. Kvinna; öppna dörren säger jag!

Han slog med handflatorna tills lampan åter tändes. Den här gången var det mr Braden som öppnade dörren på glänt och visade fram ett gevär.

– Vi har fått nog av er, mr Allison, sa han allvarligt. Försvinn annars kallar jag hit sheriffen.

– Gör det, sa Allison och satte foten emellan. Gör det, mr Braden. Jag har nämligen blivit rånad.

Han upptäckte att båda makarna Braden stod på insidan och höll igen dörren. Det gjorde honom rasande. Med ett vrål kastade han sig mot dörren, vräkte upp den och sleť ifrån den gapande mannen hans gevär.

Jakt på rånare

– Döda honom inte! stönade mrs Braden skräckslaget. Mr Allison, döda honom inte.

– Håll käften, kvinna! Allison föste undan båda två och kände runt midjan efter sitt penningbäkte. När han såg nedåt upptäckte han att rånarna inte ens brytt sig om att lossa bältet – de hade helt sonika slitit det av honom.

– Varför kommer ni hit igen? snyftade mrs Braden. Vi kan inte hjälpa att …

– Femtusen dollar åt helvete, sa Allison bistert. Femtusen, mrs Braden. Det är väl vad ni tjänar under fem års tid? Två karlar stal mina pengar, fattar ni?

Han slöt ögonen och lutade sig mot väggen, bet ihop tänderna och bekämpade illamåendet som återkom i en häftig våg. Tarmarna kändes som hårda knutar efter en av sparkarna.

Om jag bara får tag i dem, tänkte han. Om jag bara …

Knäna vek sig och han dråsade i golvet, vältrade över på rygg och blev liggande.

– Vad ska vi göra? sa mrs Braden. Jim, vad gör vi nu?

– Hämta sheriffen, Lynsey, Jag håller ögonen på honom.

I det värkande, rödglödgade mörkret fortsatte männen att misshandla honom. Den trasiga stöveln träffade gång på gång Allisons käke och han försökte varje gång att komma undan utan att lyckas. Till slut föll han ner i ett djupt gruvschakt och männen kastade skrattande sten på honom när han försökte klättra upp.

– Neeeej! vrålade han och satte sig upp.

Någon hade klätt av och tvättat honom ren, förbundit hans sår och lagt honom i en nybäddad säng där lakanen var frasande rena. Bortom fotogenlampan på bordet syntes en skuggestalt, Allison kisade mot ljuset och försökte utan framgång att urskilja skuggans ansikte.

– Ni är vaken? sa en hes, sträv stämma.

– Så vaken man kan bli.

– Vem var mannen som besökte er i eftermiddags, mr Allison?

– Vad rör det er? Käken ömmade när Allison talade och han tog sig försiktigt om hakan.

Mannen steg ut i ljusskenet och en tennstjärna blänkte på hans fläckiga kalvskinnsväst. Ansiktet var grovt och ögonen satt djupt inkapslade ovanför kraftiga påsar. Han hade ett kraftigt underbett.

– Stamp Alderman är namnet, sa sheriffen och satte sig grensle över en stol. Hette karln inte Amos Helms?

– Sheriff, jag har blivit av med femtusen. Ta fast rånarna i stället för …

Sheriffen tände en söndertuggad cigarrstump och blåste ut röken rakt i Allisons ansikte.

– Helms har varit i Louisville tidigare, fortsatte han. Två gånger tidigare närmare bestämt, och varje gång blev det trassel. Han är en bedragare men det bör väl ni veta.

– Jag förstår inte vad ni talar om.

– Mr Allison, jag försöker ta reda på om Helms ligger bakom överfallet.

– Helms? Allison försökte skratta men det misshandlade ansiktet sa ifrån. Det var han som gav mig pengarna.

– Amos Helms äger inte femtusen. Om han har gjort det så är det stulna pengar. Varför gaV han er femtusen dollar?

– Han betalade tillbaka ett lån, ljög Allison. Vi spelade tillsammans en gång och han förlorade en del. Det är god sed i min bransch att betala tillbaka spelskulder.

Sheriffen drog fram en tummad anteckningsbok ur bröstfickan på sin rutiga bomullsskjorta och började läsa:

– Skulder – Sams Hyrstall, 15 dollar; Louisville Estate Agency, 123 dollar och 50 cent; spelskuld till mr Flint Bergen, 98 dollar … behöver jag läsa vidare? Det där är bara inledningen på en lång lista med krav på er vän Amos Helms. Ut med språket, mr Allison – vad har ni för affärer ihop?

– Vi har inga affärer ihop. Vad gör ni åt mina femtusen? Har ni något spår?

– Jag skiter i era femtusen så länge ni inte samarbetar. Det här är Louisville, Kentucky, och här är det lag och ordning. Om något slagit er i skallen och rånat er så är det någon som inte är från stan.

– Ett sällsynt enkelt sätt att slippa ifrån att söka, sa Allison syrligt. När jag kommer på benen ska jag leta reda på karlarna, sheriffen, och jag tänker inte lägga fingrarna emellan. Om ni inte gör något så kan jag göra det själv.

– Inte i Louisville. Inte så länge jag är sheriff här. Mrs Braden har redan talat om för mig att hon inte vill ha er här på hotellet. Är det sant att ni försökte kyssa henne?

Allison slog ifrån sig med båda händerna och satte grimaserande ner fotterna på golvet.

– Jag vet inte hur hennes man sköter äktenskapet i sängen, men kvinnan verkar totalt utsvulten. Om hon gör likadant med alla gäster så förstår jag att hotellet går dåligt.

– Lynsey har alltid försökt med nya gäster, sa sheriffen och slog igen anteckningsblocket. Hon kan inte hålla fingrarna i styr. Men om skvallret läcker ut till kärringarna i stan så är det bäst att ni passar er. Kentucky är en perfekt stat för lynchningar. Tre niggrer hängdes några kilometer norrut förra hösten.

– Finns det någon läkare i stan som kan undersöka min käke, sa Allison. Jag tror att den är ur led.

– Lätt ordnat. Allison hann inte dra undan huvudet när sheriffen slog en blixtsnabb rak höger som träffade prick på högra sidan av hakan.

Det gjorde fruktansvärt ont men när smärtan lättat så kunde han röra käken obehindrat igen.

– Sheriff, kotknackare, biktfader, smed – nämn ett yrke och jag har det, skrockade Alderman. Lyd ett gott råd, mr Allison. Lämna Louisville så snart som möjligt.

– En varning?

– Ett råd. Börja inte bråka och vända upp och ner på stan. Det finns flera ungtuppar som bara går och väntar på en chans att skjuta vilt omkring sig.

– När jag fått tillbaka mina pengar, sa Allison bistert och drog sin Winchester-38 Experimental ur det svarta läderhölster som någon hängt över en av sängstolparna. Kom ihåg att jag inte skjuter forst, Alderman.

– Jag kanske kan ordna saken. Vi hade besvär med två slagskämpar i går kväll på en bar. Jag ska undersöka om de har något med överfallet att göra.

– I morgon bitti stiger jag upp, sa Allison. Om jag får mina pengar reser jag lugnt och stilla härifrån.

– Hota mig inte, mr Allison. Sheriff Alderman var likblek i ansiktet. Försök inte hota mig i min egen stad. Då beslagtar jag den där underliga revolvern.

Han gick ut ur rummet och dundrade igen dörren efter sig. Clay Allison lade revolvern under huvudkudden och tog en av de tre cigarrer som låg på bordet.

Vid sjutiden nästa morgon låg han i en halvdvala mycket medveten om sina blåmärken och blessyrer. Han hade inte sovit mycket under natten, kanske slumrat till några minuter, men så fort han började dåsa bort väcktes han då han råkade ändra ställning.

Clay Allison frös när han steg upp och klädde på sig. Mrs Braden hade smugit in med hans kläder tidigt på morgonen, men han hade låtsat att han sov och hon hade hastigt lämnat rummet. Regnet hade upphört men dimman låg kvar över Louisville, tung och gråvit. Genom fönstret såg Allison den blanka järnvägsrälsen försvinna in i dimman.

Mr Braden sov tungt med huvudet lutat mot portierdisken. Med ett snett leende lade Allison en femdollarsedel bredvid mannen och lämnade järnvägshotellet. Han var helt pank nu; om han inte lyckades få tillbaka sina pengar hade han inte ens råd att skaffa sig en tågbiljett till Niloh Cross.

Stanken från slakteriet var om möjligt ännu värre nu tidigt på morgonen. Allison skyndade över gatan och gick längs den smala planktrottoaren bort från stationen. Han fick leta i närmare tjugo minuter innan han fann en bar som var öppen. En frodig kvinna stod i köket bakom bardisken och stekte ägg och bacon.

– Luktar gott, ropade Allison. Kan man få en portion?

– Det här är till banarbetarna på stationen, sa hon gäspande. Arbetar ni där?

– Jag jobbar överallt, mam. Men jag har inga pengar.

– Jag känner igen er, sa kvinnan. Min man berättade om en karl som blev rånad i natt. Det var ni?

– Stämmer. Har ni hört något?

– Mrs Mills varken hör eller ser, skrattade kvinnan. Hon bara lagar mat och äter sig fetare och fetare.

Allison hann äta och dricka två koppar skållhett kaffe innan arbetarna strömmade in, sömndruckna och irriterade. De hade elva timmars arbete framför sig och de skulle hata varenda minut.

Tjugo dagar kvar, tänkte Allison. Han borde lägga sig och sova en vecka för att komma i form igen, men det var ont om tid. När han rökt en cigarr, som bara fick hostan att komma igen, gick han bort till sheriffkontoret för att tala med Stamp Alderman.

Han stod med bar överkropp och tvättade sig i ett buckligt handfat. Fläsket runt hans midja dallrade när han rörde sig.

– Ni är tidigt uppe, sa han skrovligt. Jag har inte hunnit vakna än.

– Jag har bråttom härifrån.

– I Louisville bör man ta det lugnt. Mr Allison, låt nu mig sköta det här. Jag har skött mitt jobb oklanderligt i trettio år och jag kan klara det här också. Om jag får arbeta i fred.

– Vad bråkade de två männen om i natt?

– Det tänker jag inte tala om för er. Ni…

– Jag kan gå runt och fråga.

– Herregud, karl. Vad är ni för en? Vad ska vi med en sheriff till om ni tänker ta lagen i egna händer?

– Bra fråga, mr Alderman. Vi ses!

– Vänta! Sheriffen torkade sig med en solkig handduk och började dra på sig sin rutiga skjorta. Den luktade svett och hade fransiga manschetter. – Vi går tillsammans. Det är bara två kvarter härifrån.

Alderman försökte inleda en konversation medan de gick, men Allison struntade i hans frågor. Han hade inte stigit upp tidigt för att prata strunt. Om Alderman ville babbla så fick han göra det på egen hand.

Baren låg avsides, snett bakom telegrafstationen och dörren var låst, men Alderman bultade tre gånger på dörren.

– Coowan sover aldrig, sa han förklarande. Han slumrar till ibland bara. Doc säger att han inte behöver någon sömn efter en skottskada i huvudet under inbördeskriget.

Coowan öppnade. Han var krokig och det vildvuxna skägget hade inte blivit tuktat på länge. Mannen var mycket skelögd och såg ut att behöva ett bad.

– Jag vill tala med dig, sa Alderman och steg in.

– Så här dags? Jag har inte öppnat än.

– Har de där två främlingarna varit här igen?

Coowan stapplade bort till den fula, kantstötta bardisken och lutade ryggen mot den.

– Slagskämparna?

– Varför hämtade du inte hit mig med en gång, Coowan, fräste Alderman. Mr Allison här blev antagligen rånad av dem.

– Förvånar mig inte. De såg ut att vara kapabla till vad som helst.

– Du har inte sett dem sedan de rusade ut?

– Nix.

– Hur såg de ut? frågade Allison.

– Sluskiga typer – en hade skägg och den andra verkade se illa. Han kisade hela tiden … ont om tänder också, tror jag.

– Kläder?

– Ja, det stämmer. Coowan fnissade till men blev hastigt allvarlig när Allison inte drog på munnen. – Arbetarkläder, slitna stövlar, väl använda revolvrar av kolvarna att döma. Mannen med skägget var luden ända ut på fingrarna, det såg jag när han drack. Som en apa, mr Allison. Precis som en apa.

– Inga andra kännetecken? Alderman gapade som en fisk för att säga något men hejdade sig då Allison fortsatte förhöret.

– Likadana jackor, sa Coowan. Blå kavallerijackor utan gradbeteckningar och axelklaffar. Kanske desertörer?

– Vad gör vi nu? frågade Alderman när de lämnat baren.

– Fortsätter, sa Allison allvarligt. Någon måste ha sett dem. Det har inte gått något tåg härifrån i natt och jag tror knappast att de försökte lämna Louisville under ovädret. De håller sig undan.

– Ska vi börja med hotellen?

– Varför inte, sheriff. Ta hotellen ni så går jag min egen väg.

– Jag ser helst att ni följer med mig, mr Allison. För säkerhets skull.

Clay Allisons genomträngande gröna ögon blev kyliga och de tunna läpparna drogs till ett varggrin.

– Ledsen, mr Alderman, men jag föredrar att gå för mig själv. Hoppas ni inte tänker försöka hindra mig?

– Kom till kontoret i eftermiddag så vi får talas vid, sa sheriffen bistert. Kanske jag har fått fram något då.

– Det beror på.

Allison försvann in i dimman och sheriffen skakade på huvudet. Han tyckte inte om den mannen; han var farlig och han skulle inte ge sig förrän han dödat de två rånarna. Det var inte bra för den allmänna moralen i stan att egensinniga revolvermän fick bete sig hur som helst. Men vad skulle han göra? Allison hade inte ställt till med något, inte än. Han hade bara blivit nedslagen och rånad.

Den prostituerade kvinna som Allison besökt kvällen innan satt hopkurad på sin säng med ett lakan omkring sin nakna kropp. Hon stirrade bort mot de två män som satt vid hennes bord och drack billig whisky och delade upp en sedelbunt mellan sig.

– Ska ni inte gå nu? sa hon ängsligt. Ni har ju fått vad ni ville ha. Gå, för helvete, gå.

Den Skäggige vid bordet hette Norman, Norman T. Gutzick. Han var trettioett år gammal, talade en bruten engelska med polsk brytning och betonade varje mening med yviga handrörelser. Hans föräldrar hade anlänt till New York tre år tidigare och omedelbart blivit frånlurade hela sitt sparkapital av en av de otaliga lurendrejare som strök omkring immigranterna.

Norman hade i hemlandet ansetts vara en duktig men lite dum arbetare. Han kunde handskas med Oxar och en plog, men han stötte sig ofelbart med alla människor.

Utom med Lockhardt Jones. Denne var ett år yngre än Norman, och på grund av sin dåliga syn hade han förlorat arbete efter arbete. Han levde bara för att skaffa sprit och kvinnor. Morgondagen bekymrade honom inte så länge det fanns pengar att ta var som helst.

I Plentywood, Montana, hade Lockhart sparkat ihjäl en kvinna som blivit hysterisk för att han tagit henne på brösten och försökt dra upp hennes klänning. Hon hade varit tjugotre år och väninna till en av Lockharts sex systrar. Det olycksaliga mordet hade skett i en kvarn och efteråt hade Lockhart knuffat ner kroppen i kvarndammen, men hans egen mor hade sett alltihop. Han tiggde och bad att hon inte skulle säga något men hon vägrade.

Lockhart flydde från trakten, tog ett ströjobb här och ett annat där, och hans obeskrivliga kvinnohat bara växte år från år. Han skrev aldrig hem därför att han visste att han aldrig skulle bli förlåten för det han gjort. När modern avled efter sin trettonde förlossning firade Lockhart det med att supa sig redlöst berusad och krossa alla fönster i en klädeshandel som sköttes av tre ogifta fröknar.

Han träffade Norman Gutzick i ett fängelse i Pennsylvania och när han blev fri väntade han på Norman i tre veckor. Därefter hade de ridit eller tjuvåkt på tåg tillsammans. Sex månader.

– Min man kommer snart! sa k vinnarn Om ni inte går så hämtar han hit sherifren.

– Du har ingen karl, sa Lockhart med ett grin. Det här är en kvinnas rum … eller rättare sagt en horas rum. Du har ju fått betalt, vad gnäller du för? Låt oss vara i fred.

– Jag fryser.

– Klä på dig då. Vem fan tror du vill titta på dig?

Norman skrattade och glodde storögt på kvinnan när hon försökte klä på sig utan att släppa lakanet. Hennes vita, tunga bröst blottades och hon vände sig bort. –

– Vad hända? frågade Norman. Vart resa nu?

– Norröver, Norman. Norrut, mot vintern. Kanske till Plentywood. Det var längesen jag var hemma.

– Du inte längta hem? Du sagt det. Sagt flera gånger.

– Först ska vi köpa biljetter till tåget, och sen får vi se. Han var seg den där karln.

– Seg?

– Äh, du förstår aldrig nånting. Kom, jag har fått nog av det här rummet.

De delade på de få droppar som var kvar i flaskan och lämnade kvinnan som låste dörren efter dem och gråtande kastade sig ner på sängen.

Allison gick från hus till hus och han blev mer och mer medveten om stadsbornas motvilja mot främlingar. Det var som om han Var pestsmittad. Svaren han fick var svävande och undanglidande. Ingen hade varit utomhus; ingen hade sett eller hört någonting; nej, ingen visste vilka de två främlingarna kunde vara.

Sheriff Alderman hade inte kommit mycket längre. Inga nya gäster hade tagit in på något hotell sedan dagen innan och han berättade besviket detta för Allison.

– Jag har ett förslag, sa han. Borgmästaren har en speciell kassaför människor som råkat illa ut. Förra året skickade vi hem tre unga pojkar till Chicago. Ni kan få hjälp till en tågbiljett om jag talar med borgmästaren.

– Jag kan ordna pengar på egen hand, sa Allison. Tackförförslaget men jag har aldrig tiggt pengar i hela mitt liv och tänker inte börja nu heller.

– Men hur ska ni få fram pengar?

– Det är min sak.

Allison vände på klacken och gick ut. Alderman satt kvar några minuter och funderade, sedan blev han upptagen av en skräckslagen man som påstod att en ung kvinna tagit livet av sig i ett rum som han hyrt ut till henne.

Det var ingen vacker syn att se kvinnansförvridna, plågade ansikte. Händerna hade pressats ihop om strupen i dödskampen och de vassa, blodröda naglarna hade klöst långa revor i huden.

– Råttgift, sa Alderman bistert och Snusade på innehållet i en brun papperspåse på bordet. Vilket jävla sätt att ta livet av sig på. Vem var hon?

– Anita Smith, sa värden och vände sig bort. Hon skrev in sig som Anita Smith från Dallas.

– Ett fnask förstås?

– Jag vet inte. Gode Gud, Alderman, kan vi inte gå härifrån. Jag mår illa.

– Brukar du aldrig städa här? Se hur golvet ser ut – stora lerkakor. Har hon dragit in leran själv?

– Rummet skurades igår. Hon hade egen nyckel och jag … tror du att hon blev mördad?

– Knappast. Hon hade nog bara fått nog. Stjälpte i sig en flaska whisky och blev tillräckligt modig för att göra ett självmordsförsök.

– Miss Smith drack inte sprit, sa mannen med halvsnutna ögon. Hon tålde det inte, sa hon.

Alderman böjde sig ner och tog upp ett blankt föremål från golvet.

– Verkar som om kavalleriet har varit här, sa han och i samma ögonblick rynkade han pannan. Det var något som Coowan sagt. »Blå kavallerijackor utan gradbeteckningar och axelklaffar.»

Han lade ett lakan över den döda kvinnan, låste rummet och lämnade nyckeln till hyresvärden.

– Säg till Doc och begravningsbyrån, sa han. Sen kan du hyra ut rummet igen. Men du vet att jag inte gillar dolda bordeller.

– Det är inte mitt fel, sheriff. Jag kan inte veta vad mina hyresgäster går för.

Sheriff Alderman gick för att leta reda på Clay Allison. Han hade funnit en ledtråd som åtminstone kunde antyda att de två rånarna hälsat på kvinnan. Och det borde ha skett under natten eller morgontimmarna. Hyresvärden hade påstått att golvet skurats kvällen före ovädret.

Fyra farliga män

Kavalleristyrkan i Niloh Cross hade ridit ut tidigt samma morgon, övat anfall mot tre kullar några kilometer norr om stan och sedan gått i bivack mellan kullarna. Nu satt överste Talbot Allendic på en stubbe framför en knastrande lägereld och sörplade i sig hett kaffe ur en bleckmugg. På andra sidan brasan satt tre unga män – kapten Milt Beauman och sergeanterna Case Weecart och Mike O’Hagen.

De tre männen såg likadana ut; nollställda ansikten med iskalla ögon som inte uttryckte några känslor. De drack sitt kaffe och lyssnade på kommendanten enligt order, något annat rörde dem inte i ryggen.

– Har ni förstått? sa översten bistert.

Männen nickade.

– Det betyder naturligtvis att er karriär inom kavalleriet är slut. Jag vet inte hur ni har tänkt er framtiden, men jag ser ingen framtid i det här yrket. Solden är inte speciellt bra och runt omkring förläggningarna i Ohio ser man oljegubbamas rancher ochförmögenheter svälla. Alla blir rika på oljan, mina herrar, det är bara vi militärer som skaförtsätta att göra vår insatsför svältlöner.

– När ska vi handla? frågade sergeant O’Hagen.

– Den tjugoandra mars. Ni ska få exakta tågtider senare, men ni måste naturligtvis befinna er i Washington tidigare. Allt kommer att skötas av två personer där, men ni kommer aldrig att träffa dem. Ni tar in på ett visst hotell och där får ni skriftliga instruktioner. Jag kan inte i dag säga exakt hur det ska gå till. Men en sak måste jag säga – ni får inte tala om det här. Inte med ett ord, gentlemän. Ni tre och jag är de enda i Niloh Cross som vet något, och så ska det förbli. Ha kvar allting i minnet men diskutera det inte ens sinsemellan.

– Är er adjutant invigd? frågade kapten Beauman.

Översten skrattade till och hällde ut kaffesumpen i lägerelden.

– Löjtnant Jack Mottram anser militäryrket vara ett kall, kapten. Han skulle knappastförstå oss.

– Uppfattat.

– Uppsittning. Det dröjer ännu några timmar innan det blir mörkt. Jag vill vara ytterligare några kilometer från Niloh Cross i kväll så att inga karlar kan smita in till stan och supa sig fulla.

– Jag vill ha tiderna för Cleveland-tåget, sa Allison.

Biljettkontrollören kliade sig på näsan och drog fram en tjock lunta med papper.

– För i dag?

– För hela veckan.