Clay Allison

En värdefull grav

William Marvin Jr

Saga Egmont

En värdefull grav

Copyright © 1981, 2016 Clay Allison, William Marvin Jr. og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711660799

1. e-bok version, 2016

Format: EPUB 3.0

SAGA Egmont www.saga-books.com – a part of Egmont, www.egmont.com

Länge sen vi sågs

– Detta förbannade regnande, muttrade Jeff Greenback och tömde en tunna avfall i slaskgropen bakom det omålade, enkla skjul som varit hans och hans två kamraters hem de senaste tre åren. Bergen reste sig runt omkring inmutningen, grå taggiga bergstoppar som stretade mot en blygrå himmel. Regnet de senaste veckorna hade spolat bort jordens skyddande ytlager med gräs och växter. Nu återstod bara en smetig lervälling som de tre männen klafsade runt i dagarna i ända.

Vaskrännan som gick i knixar och svängar ner mot den brungula floden hölls i någorlunda skick, men det var svårt att få tag i nytt virke för reparationer. Alla hade varnat dem för att slå sig ner här. Floden var redan utvaskad, och enligt snusförnuftiga gruvingenjörer från universitetet i Wisconsin fanns inget guld heller i bergen. Men Jeff Greenback, Oglalla Tom och Red Flannagan struntade i goda råd.

De hade inte råd att lyssna till någon. Sedan de blivit utsparkade ur kavalleriet efter diverse förseelser hade det gått utför för dem. Inga arbeten fanns att få, och till sist begick de i ren desperation ett diligensöverfall. Planeringen var bristfällig annars skulle de utan svårighet ha fått veta att bagaget inte innehöll några pengar, endast kläder och en kamerautrustning, den första i dessa trakter. Till yttermera visso var kusken, hans beväpnade vakt och de tre passagerarna vana att handskas med laglösa. Greenback och Flannagan sköts ur sadlarna, och Oglalla Tom försökte fly men fick hästen skjuten under sig. Efter två års straffarbete lånade de tre vännerna ihop pengar och började söka guld. Många år hade förflutit sedan guldrushens dagar i Colomadalen nära Sacramento i Kalifornien. De visste att tiotusentals guldsökare härjat i bergen, men de mutade ändå in en markremsa och slog sig ner. Det var något att göra, och då och då fann de några guldkorn, tillräckligt för att skaffa ny proviant och ett och annat verktyg.

– Tre års slit, suckade den gråskäggige Greenback och snusade in doften från det stekta fläsket som sipprade ut genom skjulets glesa väggar. Han kippade genom leran fram till den meterbreda gong-gong som Oglalla Tom vunnit på poker av en kines ett år tidigare, slog en hammare mot gong-gongen ett tiotal gånger och återvände in i rucklet.

– Dags för mat, sa Oglalla Tom inne i det primitiva gruvschaktet. Han var lerig från topp till tå, precis som Flannagan, och huttrade olustigt då en iskall rännil sipprade ner längs väggen och genom skjortärmen till hans magra kropp.

– Vi borde stötta bättre, gruffade Flannagan och hasade sig sakta baklänges ut till Oglalla Tom. Förr eller senare rasar alltihop. Jag vill inte bli levande begravd. Den rödblonda buskiga mustaschen hängde tovig och oansad under en markerad örnnäsa. Han började bli tunnhårig trots att han inte var trettio. Slitet tog på dem alla tre.

Utan brådska gick de ut i det fria och ner till floden för att vaska av sig det värsta. Åskan mullrade norröver och det var dunkelt som på kvällen.

– Önskar att vi kunde stänga för vintern snart, frustade Oglalla Tom medan han doppade hela huvudet i det trögflytande vattnet. Mexiko väntar på oss. Det är dags nu.

Flannagan ryckte på axlarna. De hade pratat om Mexiko nästan varje dag under de gångna tre åren. Där fanns värme och unga vackra señoritor, floder av tequila. Livet förflöt lugnt och stilla och de gjorde ingenting annat än åt, drack, älskade och sov. När det stora guldfyndet blivit verklighet.

Plötsligt reste sig Oglalla Tom och pekade mot passet ovanför dem. Någon kom ridande. De hade inte haft enbesökare på månader, och vid det här laget önskade de heller inte träffa någon. Isoleringen hade blivit ett naturligt tillstånd för dem. Alla tre hade varit övertygade om att de skulle gräva tills de blev gamla långskäggiga surdegar som aldrig mer skulle kunna leva ett naturligt liv. Tills för en månad sedan.

– En kvinna! sa Oglalla Tom bistert. Vad gör människan här?

Hon var klädd i rött från topp till tå – en röd hattskrålla med fjäder satt käckt på sned över en nötbrun tjock hårman som flöt ut över de smala axlarna. En kort sammetsjacka och en lång kjol. Hon red som en karl och skänklade hästen lugnt och säkert nedför den branta sluttningen. Ansiktet var smalt med höga kindknotor, ögonen grågröna och självsäkra, munnen bred och leende.

– Oglalla Tom, sa hon skrattande. Det var evigheter sedan.

Han kände inte igen henne.

– Och Red Flannagan? Kvinnan gled smidigt ur sadeln utan att bry sig om leran. Trevligt att se er igen. Kamperar ni fortfarande ihop med Greenback?

– Jajamen, svarade Flannagan. Men vem är ni, miss?

– Känner ni inte igen mej?

Det fanns något bekant över henne, men de kunde omöjligt erinra sig hennes namn eller någon plats där de eventuellt kunde ha träffats.

– Margita Florez el Perdido, presenterade hon sig. Señorita Florez.

Oglalla Tom ryckte till och skakade på huvudet. Med ett hest skratt vände han sig mot rucklet bredvid vaskrännan och vrålade:

– Jeff, du har besök!

Jeff Greenback steg ut på den rankiga verandan, kisade irriterat och hojtade tillbaka:

– Vem är det?

Kvinnan lyfte kjolarna och gick mot honom uppför slänten. Till och med i denna torftiga miljö rörde hon sig som en drottning.

– Miss Florez, sa Red Flannagan med en suck. Det kunde man väl aldrig tro.

– Varför kommer hon hit? undrade Oglalla Tom vresigt.

– Det var länge sen, sa miss Florez och klev uppför de fem trappstegen till den väntande Greenback. Känner inte heller du igen mej?

Greenback strök av sig den buckliga gamla hatten, kliade sig i huvudet och sa tankfullt:

– Ta mej fan är det inte du.

– Har du saknat mej?

– Kan väl hända.

– Du borde försöka ljuga lite för min skull, älskling.

– Margita, det var så länge sen.

– Fem år. Vår dotter är tio nu.

– Hur mår hon?

– Utmärkt. Bor hos min mor och far i Cardena. En duktig flicka, Jeff. Vårt barn.

– Jag är ledsen. Greenback vände sig bort. Jag kunde inte återvända, det vet du.

– Vi hade vårt hem. Miss Florez såg ut över dalgången med rynkad panna. Men du föredrog att ta värvning.

– Det bara blev så. Vad gör du här?

– Har man inte rätt att hälsa på sin egen man?

– Naturligtvis. Du kunde ha skickat ett meddelande. Vi har inte plats för en till i den här kåken.

– Det ordnar sej, Jeff. Jag har dynamit med mej åt er.

– Dynamit? Varför det?

– Handlaren påstod att enda sättet att utvinna något guld ur dom här bergen är att spränga dom i luften.

– Woolrich vet ingenting om gruvdrift, men alla guldsökare har gjort honom förmögen. Den idioten kommer alltid med goda råd. Vi kan inte spränga här, Margita, det är alldeles för riskabelt.

– Dynamit, whisky och lite färskvaror.

– Arbetar du fortfarande för mr West?

– Arbetade.

– Arbetade? Har du slutat?

– På sätt och vis. Mr West är död.

– Jaså, det visste jag inte. Men han var inte så gammal.

– Nej, jag dödade honom.

*

Wyatt Chenner rättade till den brokiga västen över sin svällande buk, sträckte på sig och sneglade mot sin besökare.

– Nå, vad säger du? frågade han.

Clay Allison lutade sig mot ranchbyggnadens staket runt den skyddade verandan, askade av sin långa svarta cigarr och skakade på huvudet.

– För vek, sa han efter en tankepaus. Vacker men vek.

– Fullblod, muttrade Chenner. Kostade mej en förmögenhet. Han nickade till stallpojken som förde bort det nervösa svarta stoet. Chenner var berömd för sina hästar. Här på Wyatt Chenner Ranch, Bar W, hade han byggt upp en stam på drygt femhundra hästar, djur som alltid såldes med vinst. Han var i första hand affärsman, i andra hand uppfödare men lyssnade alltid till Clay Allisons råd. De hade känt varandra i åratal och ett gästrum stod alltid ledigt för yrkesspelaren Allison när denne hade vägarna förbi.

Vinden hade avtagit under dagen och nu var det helt vindstilla. Molnen tornade upp sig över den vita byggnaden i spansk stil, en kopia av en mexikansk hacienderos hem i södra Mexiko. De gick in. Allison hängde av sig sin långskörtade svarta rock och slog sig ner vid bordet. Tre negerbetjänter kretsade runt bordet. Chenner betalade tillräckligt god lön för att få duktig personal.

Värden briljerade genom att använda bästa porslinet, kristallglas och tunga silverbestick, men Clay Allison lät sig inte imponeras. Det enda som imponerade hos Chenner var mannens förmåga att alltid hitta tjänstefolk. Han levde som en engelsk adelsman och tycktes inte ha någon känning av den pågående lågkonjunkturen. Köttet var mört så att det smälte i munnen, det franska vinet mustigt men mjukt och passade perfekt till den starkt kryddade såsen, som var Chenners egen specialitet. Han hade tidigare ägt flera restauranger och mer än en gång lagat maten själv.

De samtalade om gamla tider, och Allison lade märke till att Chenner var nervös, det var inte likt honom. Han hade något på hjärtat. Det var inte bara deras vänskap som fått honom att söka upp Allison så snart han hört talas om att denne var på gemonresa i Sacramento.

Det hade blivit betydligt svalare, och brasan tändes i öppna spisen. De slog sig ner i varsin djup skinnfåtölj, och Chenner bjöd Allison på en pipa tobak av en ny blandning som han själv provat fram. Stämningen var som alltid trivsam och behaglig. En pipa god tobak, torrt portvin och stimulerande konversation. Chenner var en beläst och berest man, och han berättade gärna om sina upplevelser.

Plötsligt stördes friden av ryttare utanför. En dörr öppnades och en dammig, bredaxlad man i lång vit dammrock klampade in med hatten i sin behandskade hand. Han hette Ed Bonito och hade varit Chenners förman de senaste tio åren.

– Allison, sa han och nickade ointresserat mot sin arbetsgivares gäst. – Mr Chenner, har ni tid ett ögonblick?

– Jag har inga hemligheter för mina vänner, sa Chenner leende. Han började bli blankögd och rosig om kinderna av portvinet.

– Mr West är död, sa Bonito kort. Skjuten.

– Vad i …? Chenner reste sig hastigt. Död? Men han levde ju i morse när vi talades vid. Skjuten sa du? Av vem?

– Ingen vet. Han låg framstupa över sitt bord. Det var jag som fann honom.

– Och mina papper?

Bonito ryckte på axlarna och skakade på huvudet.

– Är du absolut säker?

– Jag och mina män vände upp och ner på hela kåken. Om papperen funnits kvar hade vi hittat dom.

– Han kanske hade hunnit låsa in dom?

– Vi letade överallt.

– Det var inte bra. Chenner såg på Allison och gick sedan fram till fönstret. Kom med ett förslag, Bonito! sa han över axeln.

– Miss Florez, svarade Bonito lugnt. Hon är spårlöst försvunnen och hennes garderob är länsad.

– Margita Florez? undrade Allison. Sångerskan?

– Just hon, svarade Chenner vasst. Jag borde ha räknat ut att hon skulle lägga sej i våra affärer. Efter fem år som Wests älskarinna kan hon väl inte längre skilja på ditt eller mitt. Miss Florez tog papperen, Bonito. Gör något åt saken.

– Jag ska försöka men det blir inte lätt. Uppe i bergen kan vi inte spåra henne.

– Vore inte det här ett fall för sheriffen? tyckte Allison.

– Vi har ingen sheriff, svarade Bonito dystert. Karlstackarn föll hästen och bröt nacken i vintras. Ingen annan vill ha jobbet.

– Ge dej iväg! fräste Chenner. Ta sä många män du behöver och kamma igenom bergen ända upp till gränsen mot Nevada om det behövs. Jag måste ha tillbaka mina papper, det vet du.

Guld i berget

Margita Florez åt kvällsvard tillsammans med de tre guldgrävarna. De hade försökt snygga till sig själva och rummet så gott det gick, men de hade inte lyckats särskilt väl. Deras blickar gled över kvinnans yppiga kropp. I månader hade de levt utan kvinnor. Nu kom känslorna, när de såg henne och kände den starka franska parfymen.

– Nu måste du berätta, sa Greenback allvarligt. Hur dödade du West?

– Jag sköt honom. I bröstet.

– Är det här ett skämt, Margita?

– Döden är inget att skämta om.

– Varför gjorde du det?

– Han var skyldig mej tre månaders lön. När han inte ville betala blev jag rasande.

– Och sköt honom? Flannagan såg chockad ut.

– Inte därför. Jag … jag har varit hans älskarinna en tid. Jag levde ju ensam … Men avskummet lurade mej. Han lovade giftermål men skrattade bakom min rygg.

– Alla talar om hans välgörenhet, påpekade Oglalla Tom. Enligt en artikel i tidningen gav han bort tusentals dollar varje år.

Margita hånskrattade.

– Mr West var en djävul, fortsatte hon. Han tog hand om unga flickor och såg till att investeringarna gav god ränta. Han satt med i kyrkorådet och skolstyrelsen samtidigt som han låg med småflickor och tjänade pengar på folks olyckor. Jag ångrar inte att jag sköt honom.

– Varför? frågade Greenback än en gång. Du är ingen mördare.

Margita såg ner och knäppte sina händer.

– Jag var mr Wests egendom. Han tillät mej inte att göra någonting på egen hand. När jag ville resa till min dotter i Cardena hånskrattade han åt mej och visade upp en skuldförbindelse. Jeff, jag skulle arbeta åt den där utsugaren i hela mitt liv.

– Det är en förklaring men inget skäl, svarade Greenback bistert. Man får inte ta lagen i egna händer.

– Och det säger du? Margita reste sig och gick fram till fönstergluggen. Hon såg ut i skymningen. När hon började gråta såg de tre männen osäkert på varandra. Greenback nickade vresigt mot dörren och efter ett ögonblick förstod de.

– Vi rider bort till Pluckets ställe, sa Oglalla Tom överdrivet högljutt. Blir kanske kvar hela natten.

De hämtade sina hästar i stallet och sadlade dem.

– Jeff är en lyckost, sa Oglalla Tom med en suck. Tror du Big Joe har några små väninnor hemma i kväll?

– Knappast, trodde Flannagan. Det enda han är intresserad av är att vi ska supa oss fulla av hans billiga whisky och spela bort våra surt förvärvade slantar.

*

Nyheten om barägaren Douglas Wests död gjorde Chenner tystlåten och lättirriterad.

– Jag har ett rum i stan, sa Allison. Du behöver vara i fred, Wyatt.

– Struntprat. Bonito kommer att hämta tillbaka fruntimret.

– Och om han inte hittar henne?

– Det gör han. Ed Bonito är som en blodhund.

– Papperen måste betyda en hel del för dej.

– Allt, sa Chenner hetsigt. Allt, Clay. Om dom kommer i orätta händer är jag förlorad.

– Vill du berätta?

Chenner såg in i den öppna spisens flammor, nöp sig i nästippen och började:

– West och jag reste hit tillsammans. Vi hade träffats uppe i Montana, hjälptes åt vid några timmerhuggarläger och satsade vinsten i ett hotell. West var duktig. Han kunde handskas med folk, men tyvärr inte med pengar. Jag var hela tiden livrädd att han skulle bli övertalad till dumma affärer när jag inte fanns i närheten.

– Vi tjänade mycket pengar, mer än vi kunde göra av med. Jag investerade i den här ranchen, och Douglas blev barägare i stor skala. Det gick bra för honom, bättre än väntat, men sedan gifte han sej. Hon tyckte att de skulle dela allting lika. Douglas kom till mej och beklagade sej. Han hade byggt upp sitt bolag och ville inte dela det med ett fruntimmer som aldrig ansträngt sej i hela sitt liv. »Vägra då», tyckte jag. »Sätt henne på plats en gång för alla».

– Hon hotade att gå ifrån honom och Douglas blev desperat. Han hade flera älskarinnor men älskade ändå sin hustru över allt förnuft. Hon fick honom att skriva över hälften av allt han ägde – även den del som tillhörde mej. Han hade ingen laglig rätt att göra det, Clay, men det struntade han i. Douglas West anlitade inte ens en advokat utan lät sin hustru upprätta alla behövliga dokument. Hon var listig som en räv, formulerade vartenda papper så att han till slut visste varken ut eller in.

– Jag var tvungen att gardera mej på något sätt, och fick en domare att omyndigförklara Douglas så att jag åtminstone skulle få tillbaka det jag investerat. Men Ed Bonito kom för sent. Mrs West hade redan spelat ut sitt sista kort.

– Menar du att hon dödade honom?

– Naturligtvis.

– Varför? En mördare kan inte ärva sitt offer.

– Det kommer att visa sej att hon är oskyldig som ett litet lamm. Någon annan kommer att få skulden och mrs West ökar sin förmögenhet ytterligare.

– Var kommer den andra kvinnan in i bilden? Kvinnan som Bonito talade om.

– Miss Margita Florez? Chenner lade några vedpinnar på elden. Mrs West och Margita Florez umgicks flitigt.

– Borde du inte rida till Sacramento och bevaka dina intressen?

– Med detsamma i morgon bitti. Chenner gäspade. Det är ändå för sent att göra något idag. Om du inte har något speciellt för dej kanske jag kan be om din hjälp.

– Gärna det.

– Tala med mrs West för mej. Vi umgås nämligen inte numera. Inte sedan hon svek mej och gifte sej med Douglas West.

*

Jeff Greenback visste inte hur han skulle bete sig tillsammans med sin hustru. Deras äktenskap för länge sedan hade varit stormigt, och de hade egentligen aldrig lärt känna varandra. Han hade älskat henne. Då trodde han fortfarande på livet och sina egna möjligheter; nu hade mycket hänt som förändrat det mesta. Han var trettifem och kände sig uråldrig. Margita såg fortfarande ung ut, men han anade att sminket gjorde sitt till. Efter långa festnätter hade hon utfört underverk med sitt ansikte, och trätt fram i dagsljuset som en sydländsk gudinna, alltid lika pigg på nya äventyr, medan Greenback känt sig mogen att gå i ide några veckor och bara sova. Det hade inte varit lätt att hålla hennes tempo.

– Vi hade roligt tillsammans, sa Margita och fyllde på deras spruckna muggar ur en av whiskybuteljerna som hon haft med sig. Du och jag kunde verkligen sätta fart på festerna.

– Inte jag, muttrade Greenback dystert. Dom bjöd aldrig mej.

– Du var min make.

– Det var den berömda señorita Florez man ville träffa. Jag var alltid femte hjulet under vagnen.

– Stackars lilla Jeff, sa hon deltagande. Har du inte glömt det där ännu? Frossar du fortfarande i självmedlidande?

Hennes ord gjorde ont.

– Du hade ingenting emot att reta mej, sa han bistert. Jag glömmer aldirg turnén till östkusten. Då tänkte jag gå ifrån dej.

– Du försökte, svarade hon allvarligt. Men du kom tillbaka.

– Du väntade barn.

– Vårt barn, Jeff. Vårt kärleksbarn.

De hade bott på ett av de större och flottare hotellen i stan. Margita hade köpt kläder, handlat som en vansinnig i de fashionabla butikerna medan deras hotellräkning växte med fasaväckande hastighet. Vad spelade det för roll om Margita Florez var decenniets sensation och det dagliga samtalsämnet i Chicagos salonger när pengarna ändå inte räckte till.

Margita skrattade till.

– Dom skrev ingenting om hotellräkningen när vi försvann, sa hon förtjust. Tidningarna trodde väl inte på det.

Greenback var tvungen att skratta med. Som tjuvar om natten hade de smugglat ut Margitas sex fullpackade koffertar med kläder, firat ner dem genom ett fönster mot baksidan och hyrt en kusk som lindat hästens hovar och vagnshjulen för att osedd hämta deras bagage. Tidningarna skrev om det mystiska försvinnandet i månader. De slutade inte förrän någon avslöjade att paret inte alls fallit offer för något mystiskt brott utan bara gett sig iväg när de tröttnat på hyllningarna.

Sacramento kom långt senare, när ingen längre brydde sig om att eftersända obetalda räkningar.

– Du bor inte riktigt som i gamla tider, sa Margita med en grimas. Du flydde ifrån mej, Jeff. Jag har aldrig förstått varför.

– Vi var inte samma sort. Det passade mej inte att leva som en krösus utan att göra ett handtag.

– Du var min impressario, har du glömt det?

– Fel, Margita. Jag var din betalde älskare, en knähund som lydde din minsta vink. Det var mr West som var din impressario – jag lyckades aldrig skaffa dej några engagemang.

Han uttalade namnet med vämjelse. Mr West och Margita hade varit överens om allt redan från början. De hade delat lusten att leva i lyx och överflöd även om pengar saknades. Greenback flydde från det livet, hatade att hålla fasaden utåt och ständigt vara ängslig för att bli lagsökt eller helt enkelt arresterad.

Margita tog ett steg mot honom, mötte hans allvarliga blick och log.

– Jag har aldrig glömt dej, försäkrade Margita. Hela den här tiden har jag längtat.

Han ville tro henne. Det var skönt att tro att någon, även om det bara råkade vara en enda människa på hela jorden, hade saknat Jeff Greenback. Med en knyck stjälpte han i sig whiskyn i glaset, ställde det häftigt ifrån sig och slet henne intill sig. Han hade inte haft en kvinna på länge, ingen som Margita, ingen som frivilligt erbjöd honom sin kropp.

– Du gör mej illa, mumlade hon och lade händerna runt hans ansikte.

Med en grymtning kysste han henne, bestämde sig för att behandla henne som han behandlat alla andra kvinnor sedan de skildes åt, men hon störde honom genom sitt vilda gensvar. Hennes höfter pressades hårt framåt och han fick en bultande häftig erektion mot hennes mage och kände åtrån stegras då hennes tungspets virvlade runt i hans mun. Nästan som för tio år sedan, då han fortfarande var ung.

– Jag vill ha dej, flämtade Margita lystet och slet i hans bältesspänne. Har saknat dej så länge!

Han rev brutalt upp hennes blus och Margita bet honom retsamt i underläppen samtidigt som hennes erfarna händer förde ner hans byxor. Han hade upphört att tänka på kvinnor, men nu exploderade avhållsamheten inom honom och Greenbacks hand skälvde när han flämtande grep om hennes sköte. Så varm och skön hon var. Så oerhört kvinnlig.

– Jag minns den här, suckade Margita och kramade hans tunga svällande lem. Har aldrig glömt, Jeff. Första gången … åååh, jag trodde inte mina ögon. Den är så fin, älskade, så underbar. Mmmmm.

Hennes ögon var stora och blanka, och hon smekte honom galen. Utan att kunna tygla sin lust välte han ner henne ovanpå sin smala brits, tvingade isär hennes lår och stötte som en galning men kom inte in.

– Vänta, kved hon och sökte honom. Jeff, vänta lite.

Hennes hand fick tag, grep hårt och han stod på raka armar och såg hur hon förde honom rätt. Pinande långsamt pressade han sig in.

– Du borde aldrig ha rest, stönade hon och slog armar och ben runt hans hävande kropp. Aldrig, aldrig … Jeff, hör du vad jag … vad … hör du vad jag sä-sä-säger? Jeff … åhåhåh-åh-nnnnnnngh!

*

Ed Bonito knackade ur en lång kritpipa mot sadelhornet, blåste piphuvudet tomt och höll in sin häst medan han stoppade pipan på nytt. De andra tre männen samlades runt honom utan att säga något. När Bonito förde befälet var det klokast att tiga.

– Det blir nog regn igen, muttrade Rivera, en undersätsig man i tjugofemårsåldern.

– Desto bättre, sa Bonito ovänligt. Vi rider genom Deacon Gap.

– Det är närmare den andre vägen, protesterade Rivera.

Bonito vände sin häst mot mannen och lät ridpiskan vispa ut så att den flätade läderremmen rappade till Rivera över låret. Han skrek gällt av smärta och handen sköt automatiskt ner mot revolvern.

– Gärna det, skrockade Bonito förtjust. Dra, Rivera, dra bara!

Rivera flyttade handen till låret, masserade där piskan träffat och sa hest:

– Deacon Gap var det.

Homer och Deadman Flint, två magra glosögda bröder från gränstrakterna mellan Mexiko och Texas, sneglade förstulet mot varandra och önskade sig många mil bort. När Bonito tog ut »frivilliga» till extrauppdrag för chefens räkning vankades det bara obehag. De misstänkte att Bonito fick en rejäl extradusör varje gång, de själva bara några futtiga dollar.

Tunga droppar började falla när de fyra männen red över vadstället under den utskjutande klippan vid mynningen till Deacon Gap. Här hade indianer bränt en fransk missionär levande för många år sedan. Långt innan den stora guldrushens dagar. Innan de vita jagat bort de människor som var landets urinvånare, ofta i den kristna religionens namn.

Deacon Gap var en trång dal, började som en canyon för smal för vagnstransporter och vidgades i centrum till en ogästvänlig plats där floden under århundraden skurit allt djupare i de mjuka avlagringarna. Växtligheten var sparsam, taggiga knotiga buskar och enstaka förvridna träd som gav Deacon Gap en spöklik prägel. Man trodde att den brände missionären gick igen här. De fyra männens skodda hästar frambringade ett metalliskt klapprande ljud som ekade mellan klippväggarna.

– Fy fan! sa Deadman olustigt. Hur kunde den där Plucket bo här i nästan femton år?

– Plucket fick lön för mödan, svarade Bonito fränt. Nu sitter han som välbeställd direktör borta i New York.

Plötsligt höjde Bonito handen och hejdade sina män. Hans skarpa hörsel hade uppfattat ljud. Så vitt han kände till var Pluckets inmutning obebodd numera. Inte ens jägare, som var vana vid ensamheten, stannade gärna någon längre stund i Deacon Gap. De enda som då och då sökte sig hit var enstöringarna från Coloma, tre ovårdade typer som bara ville vara ifred. Mr Chenner hade inget otalt med dem, inte Bonito heller.

Men det fanns en möjlighet att Margita Florez sökt sig hit.

Allt ditt är mitt

– Det är Flannagan, sa Homer Flint lättad. Flannagan och Oglalla Tom. Vad har dom för sej här?

– Inte ett ljud! väste Bonito bistert. Sitt av och vänta här.

Han gled smidigt ur sadeln, slet av sig sin otympliga vita rock och slängde den över sadeln. Rivera tog hand om hästens tyglar när förmannen nedhukad tog sig närmare den ruttnande vaskrännan och resterna av Pluckets ruckel. Som många andra hade Plucket förutom vaskandet huggit och grävt sig in i berget för att om möjligt nå de sagolika rikedomar som alla talade om. Plucket hade inte funnit guld i berget, däremot i floden. En guldrygg bara tre decimeter under vattenytan i stället för de fattiga guldkorn som andra sökare upptäckte.

Dold bakom ett buskage såg Bonito hur de två männen band sina hästar, tände en lykta och försvann in genom gruvgångens trånga mynning. De rörde sig målmedvetet, som om de varit här tidigare.

Ed Bonito var mycket nyfiken. Chenner betalade bra, inte tu tal om den saken, men inte tillräckligt bra för att Bonito skulle vara nöjd. Han skickade pengar till sin familj uppe i norr, på en gård i Montana, men han försörjde också flera prostituerade. Bonito behövde kvinnor så gott som varje dag, och det kostade honom en förmögenhet. Att skicka efter sin hustru och de fyra barnen hade han inte en tanke på. Judith var varmt religiös och skulle inte förstå. Hans enkla brev förstod hon. Där kunde han inflika ett och annat bibelord som höll henne lugn, medan han fortsatte att leva sitt eget liv. Men om han snubblade över ett guldfynd skulle mycket förändras. Han drömde om något eget, en hacienda i Mexiko, kanske en stor boskapsranch i Texas, och ett stall av flickor som avlöste varandra i hans säng.

Bonito rusade fram till nästa buskage, pressade sig genom det och gick i sidled längs bergväggen mot gruvöppningen. Han hörde männen tala därinne. De verkade upprörda av någon anledning.

– Förr eller senare kommer Greenback att kräva sin andel, sa Oglalla Tom. Vad gör vi då? Vi kan inte dela på allt det här utan att folk förstår. Jag börjar tröttna på att bara ta ut småportioner och rida miltals för att växla in det till kontanter. Varför inte ta så mycket vi kan och lämna det här satans landet en gång för alla?

– Lugna ner dej, bad Flannagan. Det ska räcka hela vår livstid. Om vi förhastar oss kan vi aldrig återvända och hämta resten. Vi följer den ursprungliga planen.

– Och om Jeff vill följa med kvinnan härifrån?

– Det är hans sak.

– Var inte dum. Jeff har varit tillsammans med andra fruntimmer, och det slutar alltid på samma sätt – med att han dansar efter deras pipa. Den där vindflöjeln … vad var det?

Bonito svor tyst för sig själv. Han hade råkat sparka till en sten som rivit med sig ett litet ras av grus ner i en hålighet som han inte upptäckt. Ljudet fortplantades och förstärktes i grottan.

– Det är nån därute, sa Oglalla Tom spänt.

– Dumheter! protesterade Flannagan. Vem skulle det vara?

– Kom, vi går ut och ser efter.

Bonito tvekade inte. Han hade hört tillräckligt för att handla. Hans tre medhjälpare säg honom inte bakom buskarna, men ett skott skulle räcka för att få dem att rusa fram. De var fyra mot två!

Oglalla Tom hade geväret redo när han dök upp i det bleka skymningsljuset. Solen, som var på väg ner bakom bergstopparna rakt fram bländade honom, och han hade inte en chans att se Bonito som slängde upp revolvern och sköt utan att sikta. Kulan krossade Oglalla Toms högra axel, och han vräktes jämrande tillbaka in i gruvgången. Flannagan släpade honom med sig djupare in i berget.

Rivera var den snabbare av de tre. Han såg förvånat på Bonito men ställde inga frågor. När Homer och Deadman Flint nått fram sa förmannen:

– Rivera, rid tillbaka till Bar W och hämta dynamit. Vi andra stannar här och håller gruvan under bevakning.

*

Clay Allison red in i Sacramento när gatlyktorna redan tänts. Ljus glimmade i många fönster, musik och skratt hördes från krogarna och staden verkade fredlig och gemytlig, inte alls fattig och trist som i dagsljus. Kvällen och natten var yrkesspelaren Clay Allisons tid. Då piggnade han till och det började klia i fingrarna efter ett långt pokerparti med höga insatser. Eller möjligen en vacker kvinna.

Mrs Ariadne West var en vacker kvinna. Hon verkade alldeles för lugn för att vara en nybliven änka.

– Det är Chenner som har skickat er förstås? var hennes välkomstreplik. Nåväl, ni kan gott stiga in ett par minuter.

– Mr Chenner är orolig för en del papper, sa Allison och såg sig nyfiket omkring i det stora huset. Färgerna var dunkla och varma, och äkta mattor på golven förtog ljudet av alla steg. Han hängde upp sin lågkulliga svarta hatt på en krok och följde efter den blonda, axelbreda kvinnan utför några trappsteg och in i ett stort varmt rum vars centrum utgjordes av en enorm öppen spis där en inbjudande stockvedsbrasa brann.

– Något att dricka, mr Allison? frågade mrs West.

– Tack, gärna. Whisky?

– Bourbon eller scotch?

– Jack Daniels, tack.

– Som vanligt? Hon log och öppnade en butelj. Ni är berömd, mr Allison. Alla vet till och med vilken whisky ni föredrar.

Hennes smickrande ton lät som ett hån i Allisons öron. Hon var van att handskas med celebriteter och tänkte inte låta sig imponeras, men samtidigt var hon på sin vakt. Att han kom från hennes mördade mans kompanjon var misstänkt. Hon hade räknat med att bli utsatt för hot, kanske ett besök av den vidrige Ed Bonito, men inte denne välklädde långe främling. Förstulet knäppte hon upp ytterligare två knappar i den åtsittande klänningen och noterade med välbehag att Allisons gröna ögon vidgades en smula vid åsynen av det yppiga hullet. Hon var stolt över sin kropp. Den hade gett henne makt över Douglas West en gång, och nu var hon på väg att ta över herraväldet. Bara Chenner stod mellan henne och den totala makten i ett imperium som kunde ha växt ännu mer om inte West hade varit så oförsiktig med pengar.

Allison visste inte mycket om mrs West, bara att hon fått en ovanligt gedigen uppfostran, talade tre språk flytande och gärna slog revisorer och andra experter på fingrarna med sina kunskaper.

– Varför kommer ni hit? frågade mrs West lugnt och rättade till den ljusblå klänningen över sina korslagda smäckra ben som Allison bara kunde ana.

– För att ställa en del frågor. Mr Chenner vet vad Ed Bonito berättat, och mr Bonito är inte precis talför. Någon sköt mr West när han satt vid sitt skrivbord, inte sant?

Hon nickade.

– Jag har redan satt en federal sheriff på fallet, förklarade hon. Naturligtvis blev jag först misstänkt, men jag råkar ha ett ordentligt alibi och dessutom älskade jag min man.

Det var en uppenbar lögn, och hon log brett när hon förstod att Allison redan kände till misshälligheterna mellan makarna West. Det roade henne omåttligt att se hur långt hon kunde driva detta spel, och Clay Allisons beryktade kvinnotycke kittlade hennes nyfikenhet. Kunde hon få denne man på fall trots att han kommit till henne som Chenners bundsförvant?

– Ni verkar inte precis nedbruten av sorg, konstaterade Allison. Man väntar sej inte att finna en nybliven änka på så gott humör.

– Ni har genomskådat mej, svarade mrs West leende. Douglas och jag hade ingenting gemensamt den sista tiden. För att vara riktigt ärlig umgicks jag själv med planer på att döda honom.

– Verkligen?

– Förvånar det er? Douglas var ett svin, mr Allison. Han drev sina fruntimmersaffärer alldeles för långt. Han brydde sej inte ens om att ljuga längre. Jag fick svar på alla mina frågor, och jag tyckte inte om svaren.

– Varför skilde ni er inte?

– Lämna ett liv som Sacramentos dam nummer ett? Ni skämtar, mr Allison. Jag hoppades att Douglas skulle råka illa ut en vacker dag, och när jag fick veta vad som hade hänt öppnade jag en flaska champagne och fick mej ett gott skratt. Douglas hotade alltid med att göra mej arvlös. Han tänkte ge sin älskarinna varenda cent, och i helvetet skulle han sedan sitta och gapskratta och vänta på mej. Det var vad han sa. En sådan man sörjer man inte, man njuter. Skål, mr Allison. Hälsa mr Chenner att jag tänker krossa honom, ju förr det sker desto bättre. Er vän är inte så liljevit som han låtsas, glöm inte det.

*

Margita Florez satte sig långsamt upp i sängen, sträckte armarna över huvudet och log när Greenback varsamt smekte hennes bröst.

– Jag kan fortfarande göra det skönt för dej, sa hon och gled undan.

– Det var så jag gick i fällan en gång, muttrade Greenback och drog upp skinnfallen för att dölja att hennes nakenhet fortfarande påverkade honom. Jag hade inte många bekymmer innan dess. Ett bra jobb, ett litet sparkapital, goda vänner – du tog ifrån mej allt det.

– Du överdriver, tyckte hon och började klä på sig. Du var en tok som förälskade dej i en sångerska, det är allt. Att du valde att följa mej på mina turnéer var helt frivilligt, ingen tvingade dej.

– Jag älskade dej, Margita.

– Kanske, kanske inte. Du gav mej ett barn just när jag var på väg att slå igenom ordentligt. Vårt barn hindrade min resa till Europas konsertscener, det förlåter jag dej inte. Sedan blev ingenting som förr.

– Du fick nya anbud i Chicago, men du ville inte resa.

– Vad tjänar det här till? fräste Margita plötsligt irriterad. Varför grälar vi när vi kunde ha det bra tillsammans en tid.

– Du tänker inte stanna för gott?

– Här? Margita skrattade. Aldrig i livet. Jag har råd till något bättre. Följer du inte med kan jag resa ensam.

– Margita, sa Greenback ivrigt, jag har en idé. Vad skulle du säga om att starta en ranch i Mexiko? Du och jag, ta dit vår dotter och leva familjeliv.

– Du skämtar.

– Jag har aldrig varit allvarligare i hela mitt liv. Jag har pengar, Margita, mer pengar än du kan drömma om.

– Du ljuger. Om du hade pengar skulle du inte stanna här.

– Det är bara tillfälligt. Jag kan inte berätta mer än att jag och mina vänner har haft en smula tur.

– Ni har hittat guld? sa Margita upphetsat. Är det sant, Jeff? Har oturen äntligen vänt? Har du funnit det du sökt?

– Ja, svarade Greenback och reste sig utan att bry sig om sin nakenhet. Ja, Margita. Det har vänt för mej nu. Jag har råd att ge dej det liv du vill ha. Vi kan leva som vi vill i hundra år.

– Älskade Jeff! Hon kastade sig om hans hals, och han snurrade henne runt runt medan han gick omkring i rummet. De skrattade båda två, förenade av rikedomens förtrollade makt.

– Vänta nu, sa Margita. Ni är tre om fyndet. Kan du ge dej iväg hur som helst med din andel?

– Vem kan hindra mej? Vi lastar så mycket vi kan på packhästar och lämnar den här förbannade dalen åt indianernas vålnader.

– Finns det spöken här? sa hon oroligt.

– Inte här. I dalen där vi funnit guldet. Var håller Flannagan och Tom hus förresten? Dom borde ha varit tillbaka för länge sedan.

– Vi rider och möter dom, tyckte Margita. Jag måste få veta vad dom tycker. Det här är fantastiskt. Jeff, man ska tro på sina drömmar. Jag drömde att du gick omkring i dyrbara kläder och rökte den största cigarr jag sett. När jag pratade med Ariadne om det, sa hon att det måste betyda något särskilt.

– Vem är Ariadne?

– Spelar ingen roll. En väninna bara. Skynda dej. Vi måste prata med dina vänner.

*

Ed Bonito surrade omsorgsfullt ihop tio dynamitgubbar, tvinnade stubintråden till en tjock sträng och vägde paketet i handen.

– Det kan bli bråk, trodde Rivera. Vet mr Chenner …?

Bonitos blick kvävde hans protester.

– Försvinn bort till hästarna, sa Bonito flinande. Då behöver ni inte ljuga i rättssalen om nån skulle göra sak av det här. Ni har ingenting hört eller sett, förstått?

De tre männen nickade och försvann. Bonito tog cigarrstumpen ur munnen, blåste på glöden och förde den mot stubintråden. Efter något ögonblick fattade den fräsande eld och Bonito vrålade:

– Kan du några bra böner, Flannagan? Be dom nu i så fall. Ni har bara sekunder på er att leva, era fähundar.

– Vad vill den där galningen? stönade Oglalla Tom inne i gruvgången. Han hade förlorat mycket blod och den sönderskjutna axeln värkte.

– Orkar du resa dej? sa Flannagan hetsigt och hjälpte till. Vi måste djupare in i schaktet.

– Jag förstår inte. Var det Bonito som … Red, vad gör vi här?

– Har inte tid att prata nu.