Clay Allison

Massakern i Florida

av William Marvin Jr

Saga Egmont

Massakern i Florida

Copyright © 1981, 2016 Clay Allison, William Marvin Jr. og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711660805

1. e-bok version, 2016

Format: EPUB 3.0

SAGA Egmont www.saga-books.com – a part of Egmont, www.egmont.com

Nöden har ingen lag

Regnet svepte in från Mexikanska golfen, kom i tunga skyar och piskade den krabba sjön i Caloosahatchee, den smala viken i Everglades norra ände. Sam Thurgood hukade i sitt oljeställ, kisade mot de mörka skyarna och muttrade:

– Det här har vi fått för våra synder.

Hans nittonårige son David satt vid rorkulten och försökte lirka deras ålderstigna fiskebåt genom den trånga passagen mot hemmet. Han var född i Everglades, hade alltid bott i träskmarkerna och aldrig längtat efter något annat. Inte förrän nu. Det hade regnat sex dagar i sträck. På den sjunde dagens morgon visade sig en blek, gulsiktig solskära som lockade David och hans far ut för att pröva fiskelyckan. De hade inte hunnit långt när ovädret tog ny fart.

– Det är lika bra jag tar det där jobbet, muttrade David bistert. Då får man i alla fall vara inomhus.

– Arbeta bland dårar? fnös Sam Thurgood hånfullt.

– Vi behöver pengarna, far. Pålarna under kåken måste bytas ut. Sedan mor dog …

– Dra inte in henne i det här. Thurgood bet hetsigt av ett rejält stycke av sin sista tobaksfläta. Alltsedan Mary fick febern hade allting gått på tok för honom. Han fick inte ens tag i de förbaskade alligatorerna längre. Det var som om Han däruppe bestämt sig för att sätta Sam Thurgood på prov ordentligt.

– Bara tills det ordnar sej för oss, sa David. En månad eller två.

– Du gör som du vill. Se hur du styr i stället för att prata strunt.

Det lappade seglet hängde tungt över hans kala hjässa. Mary hade sytt det här seglet till honom för bara tre år sedan. Nu var det redan slut. Det var luften här som förstörde allting. Fukten och den tropiska värmen. Folk flyttade numera, lämnade Everglades för att besätta sig i städerna. Dårar! Leva i ett kyffe flera våningar över jorden, inte kunna rå sig själv. Leva på nåder. Betala hyra till någon som blev rik och fet på sina hyresgästers bekostnad.

Regnet lättade och bryggan dök upp bakom en krök. Näten hängde på tork på sina ställningar, nät som borde ha kasserats för länge sedan. Den bruna färgen på stugan ovanpå tre meter höga pålar hade flagnat av, fönster och dörrar gistnade och slog sig. Allt andades tristess och fattigdom. David skulle aldrig ha tänkt på det om han inte tvingats till skolan för att lära sig läsa och skriva, ansåg Thurgood. Det hade varit Marys påhitt. Men en man som levde i träsket behövde inte vara någon bokmal.

Regnet smattrade mot plåttaket när Thurgood stekte fläsk, det sista ur förrådet. Allt tog slut. Snart var de tvungna att göra något åt saken.

– Betalar de bra? frågade han. På dårhuset.

– Så där. Bättre än Flint i alla fall.

– Flint utnyttjar folk. Thurgood grinade illa när han tog en tugga av fläsket. Det smakade surt.

– Och du stannar bara en månad eller två?

– Självklart.

– Om fisken går till behöver jag dej.

– Jag kan säkert få ledigt.

– Då så. För en tid.

Samtalet var avslutat. De talade sällan mycket.

*

Ett tåg rullade ut från Sacramento. Tre nästan tomma vagnar. I vagnen närmast loket satt en bibelläsande präst med fromt utseende, två resande i diverse varor samt en kvinna i femtiofemårsåldern tillsammans med sin nittonåriga dotter.

– Jag tror att jag ska ta mej en liten lur, sa mrs Dayton med en finurlig blick. Börjar faktiskt känna mej en smula trött. Det har varit en lång resa.

Hennes dotter hette Constanze. Hon sneglade misstänksamt på sin mor utan att säga någonting. En stund tidigare hade de växlat några ord om en lång bredaxlad man som steg på tåget. Han var klädd som en yrkesspelare, såg allvarlig och otillgänglig ut, ändå hade mrs Dayton sagt:

– Det där ser ut att vara en riktig karl.

– Men mamma då! skrattade Constanze uppsluppet. Vid dina år.

– Sexti är väl ingen ålder? Förresten tänkte jag inte på mej själv.

– Du menar …? Usch, på dej!

– Jag säger inget så har jag ingenting sagt. Mrs Dayton tog några praliner ur sin strut – hon var barnsligt förtjust i sötsaker vilket hade avsatt tydliga spår i hennes fylliga kropp.

De hade varit på väg länge, och gång på gång hade Constanze blivit påmind om att hon var giftasvuxen och borde göra något åt saken. Hur mycket visste hennes mor om Constanzes erfarenheter? Ingenting, hoppades hon själv.

Det huvudsakliga syftet med resan hade varit att söka efter Constanzes försvunna syster Ariadne. Då och då hade de fått upp spår efter henne. Vissa tecken tydde på att Ariadne några år arbetat med en taskspelargrupp som hypnotisör. Constanze var säker på att det bara var lögn. Inte kunde systern hypnotisera någon. Visserligen hade hon varit underlig redan som barn, men de enda talanger hon visat var förmågan att locka pojkar och senare män till sig.

Men det hade varit något speciellt med den svartklädde mannen. Constanze kom plötsligt på sig själv med att vilja lära känna honom. Hans forskande blick hade gjort henne orolig. Det var länge sedan hon varit tillsammans med någon. Hennes mor vakade som en hök och lämnade sällan dottern ensam.

– Sover du? viskade Constanze försiktigt.

Mrs Dayton snörvlade lätt och mumlade något ohörbart.

Mycket varsamt lade Constanze ifrån sig sitt broderi, steg upp och gick på tå mot den bakre dörren. Hon såg inte att ett belåtet småleende lyste upp moderns runda ansikte.

Han satt ensam i sista vagnen.

– Mamma har äntligen somnat, sa Constanze drömmande och lutade sig mot vagnsdörren. Hennes ställning fick de fylliga brösten att framträda tydligare.

– Det var ju trevligt för henne, sa mannen kort.

– Du har farliga ögon. Constanze log. Är du rädd för mej? Hon kände den gamla ilningen genom kroppen. Lusten att provocera. Precis som Ariadne ofta gjort för många år sedan. Då hade Constanze bara varit sju-åtta år. När hon låg gömd och tjuvtittade på männen som i hemlighet besökte hennes syster.

– Jag är rädd för alla kvinnor, sa mannen bistert och reste sig. Men jag tänker inte förklara varför.

Han tog några steg mot henne, och hon stelnade till då han grep om hennes kropp. Hans läppar pressades mot hennes. Constanze snyftade till då hon kände något hårt mot sin mage. Redan? Var han verkligen så het på gröten? Hans tungspets stötte in i hennes mun, och hon lät försiktigt sin egen tungspets virvla, rädd att visa alltför tydligt att hon var beredd på allt.

– Inte kan vi väl …? flämtade hon då mannen hastigt låste vagnsdörren bakom hennes rygg. Vi känner ju inte varandra. Mamma kan vakna. Jag är gift. Snart.

– Du kom till mej, sa han strävt och öppnade hennes blus, blottade de vackra brösten. Vårtorna var styva, växte alltid så att de nästan gjorde ont när hon ville. Ville ofta, nästan jämt. Men det fanns aldrig tillfälle.

Mannen kupade händerna runt Constanzes bröst, smekte mjukt med handflatorna som om han ville utforska henne. Som en konstnär. Hon spände halsen under hans heta kyssar och slöt ögonen till hälften.

– Jag behöver dej, viskade hon och snuddade vid hans hårda lem genom byxtyget. Nu. Gör det nu.

Det var så underligt. Så snabbt allting gick. Hon stod passiv medan han vant klädde av henne och sig själv; stod som paralyserad och förde sakta fram handen för att gripa om honom. Fyllde båda sina händer med hans mäktiga styvnad och suckade.

– Var? snyftade hon. Bänkarna är så smala.

– Här, svarade mannen och sög in hennes tunga i sin mun. Just här.

Han höll om hennes skinkor, kupade händerna kraftfullt, smekte dem hårt och hon kände lemmen glida in mellan låren och snudda hennes värkande längtande mynning. Ivrigt styrde hon honom rätt. Först när han började glida inåt släppte hon, klamrade sig fast runt hans spända rygg och stirrade mot det slutna ansiktet.

– Kom, sa hon grötigt. Hela vägen in. Kom, bara kom, kom.

Han var stark och orkade mycket. Constanze revs med av hans hunger, tvingades in i en snabb, kraftfull motrytm. Hennes höfter böljade fram och tillbaka, och det gjorde en smula ont då han rammade hennes botten. Ömmade då han var så långt in han kunde komma och de möttes blygdben mot blygdben. Hon var inte för stor, som hon hade trott. Med den här mannen var hon inte stor.

Det började svindla för henne. Mannen vred sig från sida till sida, förändrade rytmen, använde händerna över hela hennes kropp.

– Har längtat så, suckade hon och klöste med långa blodröda naglar ner längs hans rygg. Har drömt om att … aaaoooh … trodde aldrig att jag sku-sku-skulle … hummmppff-ah-ah-åååaaahh!

Kom det nu? Var han nära? Gick det snart för honom?

– Inte än, bad hon. Vänta lite. Bara lite.

Men han väntade inte, och det blev inte som hon trott. Hans sista stötar kändes genom hela kroppen. Som om han försökte lyfta henne med sin väldiga … nnnnngghh, hon kände det.

– Vänta inte! hulkade hon och borrade in naglarna i hans midja. Inte vänta.

– Jag borde … stönade han och drog sig nästan helt ur henne.

– Behöver inte, sa hon med ett snabbt leende. Det är ingen fara. Jag vill känna när du … kom till mej så. Rätt in så där.

Och han kom. Herregud så han kom, i snabba, korta, hårda, ristande stötar som fick brösten att gunga. Hon skälvde som av frossa, hackade tänder och slöt ögonen då hans heta säd pumpades in i henne i våg efter våg.

– Så mycket, kved hon. Åh, så mycket du ger mej.

Hon klädde på sig utan att våga se in i hans ögon. Först när Constanze var påklädd sa mannen:

– Vad heter du?

– Constanze Dayton, svarade hon leende. Jag letar efter min syster Ariadne som varit försvunnen i många år. Har du träffat henne?

Clay Allison ryckte till och såg den unga kvinnan lossa vagnsdörrens regel. Ariadne Daytons syster? Ariadne alias mrs West som vållat så många olycka genom sina vansinniga planer. Mrs West som förts bort för att spärras in på en anstalt i stället för att hängas. Alla var överens om hennes galenskap. När hon fördes bort var hennes sista ord till medborgarna i staden Sacramento:

– Jag kommer tillbaka och dödar er allihop. Glöm mej aldrig.

– Ja, jag har träffat henne, svarade Allison allvarligt. Och det var nära att bli min död. Mitt namn är Clay Allison.

*

– Du är ung, sa direktör Rodney Sandhurst. Jag hade tänkt mej en något äldre och erfarnare man.

– Jag har redan gjort en vuxen mans arbete i sex år, protesterade David Thurgood och strök sin rågblonda lugg ur pannan.

– Storväxt är du förstås så det räcker till. Den kortväxte Sandhurst gick ett varv runt sin besökare. Själv hade han i hela sitt liv lidit av sin ringa längd. Han bar för tillfället specialtillverkade stövlar med iläggssulor och extrahöga klackar, men hans läkare hade varnat honom för att fortsätta med det. Han hade ofta ont i ryggen numera, och den underliga knäande gången som orsakades av klackarna fick knäna att värka framemot eftermiddagen.

– Jag behöver ett jobb, mumlade David dystert. Farsan och jag … vi klarar oss inte annars.

– Du tar hand om din far? Har han varit sjuklig länge?

– Han har aldr … i tre år, svarade David hastigt. Sedan min mor dog.

– Platsen är din. Direktören pumpade Davids hand upp och ner. Välkommen till »Sandhursts Vårdhem».

Direktören dunkade den nyanställde i ryggen. Vänta här så ska jag be mr Orderly visa dej runt. Du får en uniform i förrådet. Där kan du också kvittera ut matkuponger till sjukhusets matsal.

– Jag …jag har inga pengar.

– Oroa dej inte. Direktören log förnöjt. Kupongerna dras på din lön. Han öppnade dörren och ropade ut mot korridoren. Ett ögonblick senare steg en kraftigt byggd man med månansikte in i rummet. Han var klädd i vårdhemmets gröna uniformsjacka och byxor och bar en sandfärgad skärmmössa av armémodell långt framskjuten i pannan. En nyckelknippa dinglade i det breda nitade bältet.

– David Thurgood, presenterade sjukhusdirektören. Visa David runt och se till att han får utrustning och ordningsföreskrifter.

– David? Orderly höjde ögonbrynen. De var ungefär lika långa, men Orderly var säkert minst trettio kilo tyngre. Då går vi, David.

De gick genom den smala korridoren fram till trappan ner mot Sektion S, Stormavdelningen. Där fanns de svåraste fallen, patienter som äventyrade sitt eget och andras liv. Skrik och svordomar ekade på avstånd.

– Är du riktigt frisk? fnös Orderly. Eller måste du hålla dej undan?

– Hur så?

– Annars förstår jag inte vad du har här att göra. Vi vaktare har det lika jävligt som idioterna.

– Jag behövde ett jobb.

– Ett jobb? Oderly hånskrattade. Det var mej en tokig fan. Du kommer inte att tycka om det, det kan jag garantera. Speciellt inte sedan du träffat Professorn.

– Är han också patient?

Orderly gapskrattade igen.

– Borde vara det. Nej du, professor Lüscher sägs ta hand om stackarna här … ger dem vård. Rena skämtet. Förstår inte hur direktör Sandhurst kunde utnämna Lüscher till överläkare. Patienterna är helt i händerna på honom, och den av vaktarna som inte ser upp råkar riktigt illa ut.

De gick genom Stormen. Orderly låste upp och låste igen dörrar. Sjukhuset bestod av segment, vattentäta skott som skulle förhindra att en patientkategori träffade en annan. David hade bara sett sjukhuset nerifrån viken – ett vitt komplex uppe bland klipporna kringgärdat av ett högt stängsel krönt av tre rader taggtråd. Han hade aldrig kunnat drömma om att det var så stort. Trehundratjugosex vårdfall sköttes av åttiosex anställda. Direktör Sandhurst ansvarade utåt för patienterna, men tydligen var det professor Lüscher som svarade för vården.

När David fått sin uniform lotsades han vidare till matsalen. Regnet piskade fortfarande mot de gallerförsedda fönstren. De sjuka åt i sin egen matsal. »För att vi inte ska förlora aptiten», förklarade Orderly. David hoppades att han aldrig skulle hamna här som patient. I hans ögon var »Sandhursts Vårdhem» ett fängelse.

Han presenterades för den ene vårdaren efter den andre. Trettio av dem var kvinnor och hade hand om den underdimensionerade kvinnoavdelningen. Av trehundratjugosex patienter var tvåhundra kvinnor. De flesta hade spärrats in sedan de gripits för lösdriveri. Enligt Orderly var de »rasande heta på gröten och inte dyra heller».

– Då går vi till Professorn, skrockade Orderly och låste upp en gallerdörr. Håll klaffen och se oberörd ut. Låtsas som om det är vardagsmat för dej att träffa på en dåre som kallar sej professor. Revolvern han viftar med är inte laddad förresten.

Döden slår till

Mrs Dayton trodde inte på Clay Allisons berättelse.

– Vi kan inte tala om samma person, fräste hon. Tänk på vad ni säger.

– Varför passade ni inte på att fråga ut folk i Sacramento? undrade Allison och sneglade mot Constanze som stirrade ut genom tågfönstret, till synes ointresserad av diskussionen.

– Vi … vi hade inte tid, svarade mrs Dayton osäkert.

– Säg som det är. Constanze blängde på sin mor.

– Tyst med dej, Connie!

– Vi är skyldiga pengar, fortsatte dottern. Därför reser vi under falskt namn, så enkelt är det. Mrs och miss Lord.

– Du behövde verkligen inte berätta sånt för vilt främmande människor, mumlade mrs Dayton besviket.

– Jag för det inte vidare, lovade Allison. Faktum är att er dotter befinner sej på ett hem i Florida.

– Ett hem? Menar ni …? Ni menar väl inte ett … ett dårhus?

– Hon behöver vård.

– Min dotter är galen? Mrs Daytons ögon fylldes av tårar. Gud, jag har aldrig blivit så utskämd i hela mitt liv.

– Mamma, Ariadne är ju sjuk! utbrast Constanze. Du var likadan mot far när han skadat benet – plågade livet ur honom.

Mrs Dayton gav sin dotter en hård, snärtig örfil och hennes grå ögon var frostiga när hon såg på Allison.

– Är ni säker på er sak, mr Allison? frågade hon.

– Helt säker. Jag blev själv inblandad. En av mina vänner var jag tvungen att …

– Tänker ni resa dit? avbröt kvinnan utan att lyssna på honom.

– Finns ingen anledning. Jag är på väg till New Orleans.

– Gott. Då får vi sällskap ett stycke. Det var trevligt att göra er bekantskap, mr Allison.

Hennes handtag var manhaftigt kraftfullt. Constanze såg långt efter Allison när han lämnade deras vagn.

*

– David Thurgood? sa den kortväxte professor Lüscher och rättade till sina starka runda glasögon. Hjässan var kal men gråsprängt oljigt hår ringlade ner över den solkiga kragen. Mustaschen var spretigt oansad och dolde nästan helt munnens smala läppar.

David nickade och lade händerna på ryggen. Orderly stödde ryggen mot dörrposten bakom sig och petade flinande sina gula tänder, när professorn slet upp en tung revolver ur skrivbordslådan och spände hanen. David hoppades att Orderly inte ljugit om vapnet.

– Jag tänker skjuta er, karl! skrek Lüscher gällt. Ni är en inkräktare. Ni har tagit er in här under falska förespeglingar.

– Jag har bara sökt arbete, sa David lugnt.

– Ni sa att er far var sjuk.

David tvekade.

– Jag råkar veta att Sam Thurgood är fiskare. Han säljer ibland sin fångst till sjukhuset. Vad säjer ni om det, lögnhals?

– Kan så vara. David svalde. Men han äter för lite … tål inte lagad mat längre. Det kallar jag en sjukdom.

Lüscher körde revolverpipan i Davids mage.

– Det här är en isolerad värld, kacklade mannen förtjust. Om jag skjuter ihjäl er får ingen veta det. Förstår ni?

– Döden har aldrig skrämt mej, ljög David.

– Modig gosse. Lüscher höll upp vapnet mot hans ansikte. Vill du skjuta mej i stället?

– Nej, tack.

– Orderly berättade att revolvern inte är laddad, eller hur? Lüscher skrockade.

Mannen såg på vakten vid dörren, höll revolvern med båda händerna och tryckte av. I det trånga fönsterlösa rummet lät avfyringen som en dynamitexplosion. Kulan slet träflisor ur dörrposten mellan Orderlys knän, och mannen kastade sig skrämt på dörren och försvann.

Lüscher skrattade hejdlöst och slängde revolvern i sitt skrivbord.

– Bara så du vet vad du har att vänta dej, pojkvasker, sa han. Ut och trösta Orderly nu.

Davids vägvisare stod längst bort i korridoren och sög nervöst på en fimp.

– Vad var det jag sa? muttrade han ängsligt. Karln är spritt språngande galen. Och en sån får gå lös?

– Han vill bara skrämmas, trodde David.

– Nog fan vill han skrämmas. Nu går vi ner och tar en sup på förrådet.

Joshua Winding var två meter lång och hundrafyrtio kilo tung. Han satt bakom en lång välpolerad disk i förrådsbyggnaden och drack hembränd whisky hela dagarna. För sexton år sedan hade han hjälpt till att bygga vårdhemmet, nu hade han inte varit utanför stängslet på elva år. Orderly betalade honom de överenskomna fem dollarna, fick en femliterskagge med majswhisky och drog David med sig in i linneförrådet.

– Här får vi sitta i fred, sa han belåtet och tog en klunk. Drick, broder. Det smakar för jävligt men det gör gott.

De drack sig samvetsgrant berusade. David hade bara varit full en enda gång i sitt liv, och då hade hans far slagit honom sönder och samman. Nu behövde David en sup. Han behövde två och möjligen tre, och sedan tappade han räkningen. Orderly pratade på, babblade som en maskin, skrattade hejdlöst och korkade igen kaggen för att visa David sjukhusets största sevärdhet – det nya kvinnobadet.

Via brandtrappan ner från Stormavdelningen kom de in i en trång källarkorridor. Väggarna var iskalla kände David, och det luktade surt och unket. Som från träsket vissa dagar.

– Här, sa Orderly och använde en av sina många nycklar. Nu ska du få se på murvor, gosse.

David trodde inte sina ögon. Genom en glugg såg han tydligt minst tjugofem spritt nakna kvinnor som stod på led och väntade på att bli tvagade av tre bastanta fruntimmer i grova klänningar. Rummet ångade av fukt, och efter skrubbningen var kvinnornas kroppar rosiga och glänsande.

– Nån som passar? skrattade Orderly. Här finns det att välja på, broder. Gör som Professorn, välj ut ett par-tre stycken och lek lite i sänghalmen med dem. Det ingår i vården, David. Kvinnor som inte får tillräckligt med karl blir galna.

Han svarade inte, stod bara med gapande mun och såg på denna mångfald av kroppar. Smala, runda, långa, korta, breda, satta, storväxta och småväxta. Väldiga hängbröst och små toppiga ungflicksbröst. Kala runda venusberg och svartbuskiga yviga sköten. Breda höfter och pojkhöfter om vartannat.

– Titta noga, David, väste Orderly. Där finns till och med ett par niggerjäntor. De kan inte få nog, sägs det. Lambert påstår att dom kan knipa av staken på en med …

– Håll käften! fräste David och gav Orderly en knuff så att han åkte in i motsatta väggen. Vad är ni för svin som arbetar här? Varför behandlar ni patienterna som djur?

– De är djur, broder fårskalle, Orderly rätade på ryggen och flinade upp sig. Sätt på vem du vill av hororna därinne så ska du få känna på gensvar. Tror du en frisk kvinna gillar att bli …

David gick därifrån. Han vinglade betänkligt och visste inte om han hittade den rätta vägen, men han måste bort från Orderly innan han slog ihjäl mannen. Han var ju sjuk i huvudet, precis som professor Lüscher. Han måste därifrån.

*

Los Angeles var sig likt och Clay Allison ville resa vidare redan samma kväll. Han hade inte sett till kvinnorna Dayton när han lämnade tåget, och han struntade högaktningsfullt i dem. Constanze hade han ingenting emot – hade hon varit ensam ombord hade han säkert förnyat bekantskapen och sett till att den varade en tid – men hennes mor var fruktansvärd. Hon pratade i ett, for ut i anklagelser mot sin döde man, sina döttrar, järnvägsbolaget, hela världen, sedan började hon ljuvt leende att spela förstående moder och klappade sin förvirrade dotter på kinden. Allison började förstå varför Ariadne lämnat sitt hem så tidigt för att försörja sig själv. Det fanns ingen annan utväg.

Allison drack några glas på en bar och ägnade sedan några timmar åt att leta efter gamla vänner i stan. De han känt tidigare hade flyttat eller bytt adress. För en gångs skull kände sig Allison mycket ensam. Som yrkesspelare hade han flackat kors och tvärs genom landet. Ytterst sällan hade ensamheten berört honom. Men då och då fick han för sig att det var dags att slå sig ner någonstans och börja tänka på framtiden. Han hade gift sig i Boston, men det korta äktenskapet hade inte botat hans rastlöshet.

Ofta blev han förälskad men mycket sällan varade kärleken någon längre tid. Han var känd för sina kvinnoaffärer, men han hade aldrig medvetet skadat någon kvinna. Nu längtade han plötsligt efter någon som han kunde lära känna och ha det bra tillsammans med.

Men den kvinna han gick till hette Rosa, var mexikanska, tjugoett år och prostituerad sedan tre år tillbaka. Hon var redan blasé, behandlade honom som en kund bland många andra, och könlösheten i samlaget var skrämmande. Allison betalade priset och kom ut på gatan om möjligt ännu oroligare än tidigare. Vad var det han sysslade med? Varför tog han inte sina pengar och investerade i någonting innan han gjorde av med dem som han brukade?

Los Angeles, änglarnas stad. Vilka förbannade änglar?

Allison insåg plötsligt att han druckit sig berusad. Det hade inte heller varit planerat. Allt han velat få ut av kvällen var några timmars avspänning. Med en svordom snubblade han över ett kvarglömt vagnshjul mitt i vägbanen. Först då upptäckte han de tre svarta skuggorna som närmade sig längs husväggen. En kniv blixtrade till, och Allison kröp ihop.

De tre gestalterna kom närmare. Han backade mot den motsatta tegelväggen och körde ner handen mot revolverkolven. Hölstret var tomt. Hans specialtillverkade Barnum-Jubilee-45 W.G. var försvunnen. Det fattades bara att han skulle bli rånad också.

– Kommer ni närmare schuter jag, sluddrade Allison.

– Dra åt helvete, muttrade den främste mannen och passerade honom. Allison såg fåraktigt efter de luggslitna männen.

– Det var inte mej dom var ute efter, grymtade han häpet och fick syn på sitt vapen bredvid vagnshjulet där han snavat.

En halvtimme senare hade han letat sig fram till järnvägsstationen. Ett slarvigt textat plakat bredvid biljettluckan förkunnade att det första tåget från stan skulle avgå först följande morgon.

– Förbannade jävla stad! vrålade Allison hest och raglade fram till en godsvagn vid ett stickspår. Dörren stod på glänt. Han hävde sig upp och vinglade fram till några halmbalar. Med sin bowiekniv snittade han av snörena som höll ihop två balar, spred ut halmen på vagnsgolvet och föll i sömn nästan innan han hunnit lägga sig till rätta. Han sov tungt och drömlöst.

*

– Jag går aldrig tillbaka dit mer, sa David Thurgood hetsigt och såg på sin far. Det är inte dårarna som är tokiga, det är personalen.

– Man lämnar inte sitt arbete efter en dag, tyckte Sam Thurgood. Inte kunde jag tro att min son skulle komma hem berusad från ett arbete. Du vanhedrar mej, David.

– Du begriper ingenting. David stödde handflatorna mot det vingliga bordet, kom på fötter och gick fram till fönstret.

Regnet hade upphört i skymningen. Nu blänkte månen i träskets vatten. Träden med rötter under ytan stod i svart silhuett mot den djupblå himlen. Det skulle bli hett följande dag.

– Det är bara ett jobb, försökte den gamle trött. Försök stå ut, David.

– Du vill inte förstå. Han gick ut och slängde igen dörren efter sig. Efter några minuter började den häftiga hjärtklappningen att avta. Han klättrade utför en brant stege ner till bryggan, gjorde loss båten och stakade sig in mellan träden. Främlingar i Everglades kunde aldrig lära sig att hitta här, men David var född och uppväxt i denna miljö. Han hittade.

Familjen Macklow bodde i ett likadant hus som David och hans far. De umgicks sporadiskt, utbytte åsikter om väder och vind, hjälpte varandra vid behov. Rob Macklow hade fyra döttrar, samtliga yngre än David. Han hade aldrig haft mycket till övers för flickorna, inte förrän han upptäckt att sjuttonåriga Oona började bli vuxen. Hon hade fått former både här och där, och när de hade varit och simmat tillsammans hade hennes knoppande bröst gjort honom torr i munnen av oro. Han var tvungen att ligga kvar i det svala vattnet en god stund innan hans lem behagade slakna så att han kunde stiga upp. De hade alltid badat nakna tillsammans, men nu kändes det med ens fel.

Han vågade knappast se på henne där hon låg utsträckt på rygg i båten. Brösten pekade trotsigt upp mot skyn med resta små vårtor, rosiga som smultron. Höfterna hade blivit runda under sommaren, och de långa kalvbenen hade fått form, blivit kvinnoben. Och skötet! Han blev varm i hela kroppen när han tänkte på det. En tät fall av korpsvart hår, en smula sträv mot hans handflata när hon allvarligt förde honom dit.

– Jag är ingen liten flicka längre, sa hon och snuddade vid hans kön.

De låg på sida och undersökte varandra tills han kvidande vände sig bort i utlösningens ögonblick.

– Varför gör du så? frågade Oona. Jag ville se. Var det skönt för dej?

Härliga Oona med sin uppfriskande öppenhet. Hon skulle förstå om han berättade. Försiktigt lät han den flatbottnade båten glida in under stugans golv, höll den fast vid tredje pålen och använde stakpålen som portklapp.

– Oona? väste han. Är du vaken, Oona? Hon sov alltid lätt, och hennes systrar sa ingenting när Oona smet ut en stund nattetid.

– Oona, det är jag!

Fortfarande inget svar. Han gjorde fast båten, tog av sig stövlarna och klängde upp på stegen. På ett ögonblick var han uppe på bryggloftet runt byggnaden, hukade under hennes föräldrars fönster och knackade på hos Oona. Det var underligt. Om Oona inte vaknade brukade hennes systrar alltid väcka henne.

Han vände för att klättra ner i båten igen, men det lätta gnisslandet från dörren hejdade honom. Nu kom hon!

Men ingen kom ut.

Han väntade ytterligare några minuter, sedan öppnade han dörren på vid gavel. Det var mörkt därinne, bara en svag glöd från den falnande elden i den öppna spisen. David drog eld på en tändsticka och snyftade till av skräck just som den blåstes ut när dörren slamrade igen bakom honom.

Var det verkligen mr Macklow han hade sett? Detta blodiga stycke av någonting som knappast gick att känna igen. Bara en buffelhudspiska kunde ställa till en människa på detta ohyggliga sätt.

David tvekade länge innan han vågade tända fotogenlampan på hörnbyrån. Han vred upp veken och höll lampan över huvudet. Det var mr Macklow, eller hade åtminstone varit det innan han misshandlats till döds. Mannen låg bakbunden och ansiktet var så illa tilltygat att det var nätt och jämnt David kände igen honom.

– Oona? vrålade han. Är du här, Oona?

David rusade in i det angränsande rummet – det var tomt. Sängarna var bäddade, men han såg omkullvälta möbler, kläder och kuddar och leksaker överallt. Sönderslagna prydnadsföremål. Oonas sönderrivna blus hängde över den slocknade fotogenlampan i taket. Den var svartbränd.

Mrs Macklow låg på baksidan av huset. Hennes ansikte var vitt av fasa, och hon hasade sig kvidande bakåt då David vek runt husknuten och fick syn på henne.

– Det är bara jag, sa han lugnande. Mrs Macklow, det är jag, David Thurgood.

– Inte det också, snyftade hon med stirrande ögon. De tunga brösten var blottade, och han såg att hon försökte dölja sin kropp med en filt. Inte jag också. Inte det också. Inte jag också.

Mot okänt mål

Baksmällan var osedvanligt vidrig. Den utvidgade och klämde samman Allisons hjärna. Först när han slog upp ögonen förstod han att godsvagnen där han lagt sig att sova kopplats till ett tåg.

Han kom på fötter och vacklade fram till dörren. Den var reglad utifrån. Genom dörrspringan såg han ett förbivirvlande landskap vilket som helst.

– Jag älskar att resa, sa han sammanbitet och sjönk ner med ryggen mot väggen. Just det, jag älskar att resa. Hör ni det? det bästa jag vet är att åka tåg. Helvete!

Tåget svarade med sitt monotona dunkande mot skenskarvarna. Timme efter timme. Solen steg och det blev stekhett i godsvagnen. Allison satt med bar överkropp och förbannade sig själv.

Med hjälp av solen höll han reda på tiden. Han hade sovit drygt elva timmar. Nu var det redan mitt på dagen, och han hade inte en aning om vart han var på väg.

Först klockan tre på eftermiddagen kände han tåget sakta in. Tåget rullade fram i en ödslig ökenartad trakt. Allison var född i New Mexico, och det kunde mycket väl vara där han befann sig. Nej, det kunde inte stämma. Arizona verkade troligare. På väg mot Phoenix kanske. Phoenix var inte sämre än många andra städer.

Men tåget gjorde bara uppehåll för att fylla på vatten. Allison sparkade och slog på dörren, vrålade så att han var nära att spräcka rösten men ingen hörde honom. Snart rullade tåget igen. Allison sträckte ut sig på sin halmbädd och somnade.

*

– Du ser inte frisk ut, sa Orderly deltagande och klappade David Thurgood på axeln. Han mindes själv ingenting av gårdagens händelser, och det var David tacksam för. Sedan han funnit mr och mrs Macklow hade han tillbringat timmar i träsket, innan han äntligen fått tag i sheriffen Don Jerpley. Mrs Macklow hade tagits om hand av några grannfruar, och i gryningen hade traktens män bildat skallgångskedja genom träsket. Men fann inte ett spår.

På morgonen var David totalt slut, men han bestämde sig ändå för att försöka ytterligare en dag på sjukhuset. Det bästa han kunde göra var att stänga till alla sinnen och bara göra det han blev tillsagd. Orderly menade att det var det enda rätta.

– Det handlar ju inte om dina vänner, sa han. Se dom som boskap bara. Gör som professorn säger åt dej. Strunta i att vara människa, det får du inte betalt för.

Pengarna blev allt nödvändigare. Under de första morgontimmarna hade handlaren påmint om deras gamla skuld som växt oroväckande under de sista månaderna. Han hotade visserligen inte, men det var bara en tidsfråga. Så var det för andra familjer i träsket. Alla hade det svårt. Alla behövde en födkrok.

Det var baddag för männen på avdelning 13. Sex och sex fördes de tigande hjonen genom korridorer och gallergrindar till badavdelningen. Där fick de order att klä av sig och slussades vidare genom tvagning och avlusning för att få rena kläder i nästa korridor. En av männen onanerade oavbrutet men ingen tycktes bry sig om honom. När de återvände till sin egen avdelning jublade kvinnorna som städade trapporna. Mannen flinade och tog ett steg mot den närmaste kvinnan, men Orderly fällde honom bakifrån till golvet med ett rått nackslag.

– Svin! skrek kvinnan. Han ville bara knulla mej.

– Om du inte tiger blir det din tur sen, Molly.

– Det är du inte karl till, ditt arsel.

– Vilket språk! skrattade Orderly och hivade upp den medvetslöse mannen på ena axeln. – Har du hört, David. Och såna fruntimmer tror att dom ska bli utskrivna.

David mådde illa. Allt han såg var vedervärdigt, fel, nedsättande. Patienterna hade inte en chans. De föstes hit och dit, men någon vård var det inte tal om. I verkstaden i källaren tillverkades diverse bruksföremål som sedan såldes, men hantverkarna fick aldrig någonting med av pengarna.

Sedan vakterna tagit sin tribut gick resten i kassan. »För patienternas trevnad» stod det på skrinet. Där fanns sex dollar.

Orderly och David hade jouren tillsammans med professor Lüscher. Det innebar att de kvitterade ut meterlånga tygklädda träpåkar i förrådet – det kunde ju hända att någon av patienterna blev våldsam. Den kortväxte professorn gick från avdelning till avdelning i rasande takt. Han undersökte ingen, inspekterade bara som hastigast att städningen var oklanderlig, vakternas knappar knäppta och patienterna reglementsenligt uppställda vid fotänden av sina sängar.

– Det här är inget sjukhus, sa David hetsigt vid eftermiddagskaffet. Det är ju ett fängelse. De flesta verkar inte ens sjuka.

– Duktig ponke, sa Orderly roat. Han har ögon att se med också.

– Vad är det här för ställe?

– »Sandhursts Vårdhem», det vet du ju. Du har själv skrivit under anställningskontraktet.

– Men Sandhurst verkade ärlig när han talade om återanpassning och vård. Jag läste i en tidning om honom. Han har satsat en stor del av sin förmögenhet på det här stället.

– Sandhurst är inte dum, förklarade Orderly. Det här hospitalet ger honom god reklam. Chansen är stor att han vinner en guvernörspost så småningom.

– Men patienterna då? envisades David. Varför sitter folk här?

– Vi har mördare, våldtäktsmän, fnask, vanligt folk. Deras anhöriga har alla anledning att vilja bli av med sina rötägg. Jag ska visa dej på en kvinna som kom hit för bara några veckor sedan. Hon ligger bakom en serie av mord borta i Sacramento. Alla var överens om att kvinnan var spritt språngande galen. Nu sitter hon här i ensamcell och stirrar in i väggen. Ingen vet vad man ska göra med henne. Hon svarar inte på tilltal och vägrar att lyda order.

– Kom till poängen någon gång, fräste David.

– Jag menar bara att samhället måste skyddas på något sätt. Den så kallade vården här ger staten gott rykte. Många inbillar sej att staten Florida tror på människorna. Det är precis vad Sandhurst vill. Han ger blanka fan i om både vårdfall och vakter går åt helvete, så länge folk utanför tror att vi sysslar med något vettigt här.

– Och det nöjer vi oss med?

Orderly gapskrattade.

– Ta emot din lön och håll klaffen. Tids nog upptäcker du att man kan tjäna ganska bra här.

*

Tåget passerade Phoenix i skymningen. Allison såg staden blixtra förbi genom godsvagnens dörrspringa. Han vrålade med sina lungors fulla kraft, men den enda som hörde honom var en smutsig gammal kvinna som rotade i avskrädeshögarna vid stadsgränsen.

Clay Allison hade varken ätit eller druckit under dagen, och han mådde inte alls bra. Skrikandet hade gett honom halsbränna. När tåget kom ut på slätten mellan Phoenix och Tucson uppstod en plötslig virvelstorm. Tåget kringvärvdes av sand, och Allison fick svårt att andas. Han band en snusnäsduk för nedre delen av ansiktet och satte sig med uppdragna ben i sin halmbädd. Det här var inget vanligt tåg, så mycket hade han fått klart för sig. Alla tåg han kände till gjorde uppehåll i Phoenix, men inte detta.

Innan dagsljuset helt försvunnit började han genomsöka vagnen. Där fanns ett femtiotal bastanta trälådor, ett antal säckar med säd, diverse sågat och hyvlat virke, massor med snickarverktyg och ytterligare några lådor endast märkta med siffergrupper: 122/45 X/11, 122/45 X/12 och så vidare.

Allison tog ett tungt järnspett och bände upp ett lådlock. Inbäddade i träull fanns spritt nya Winchestergevär, tjugo i varje låda, sammanlagt hundra stycken. Där fanns vidare revolvrar och bajonetter, och i de siffermärkta lådorna hittade han gröna uniformer märkta med bokstäverna S.V. En fraktsedel talade om att de skulle betalas av »Sandhursts Vårdhem», Bayshore, Florida.

– Florida? sa Allison för sig själv. Om de inte öppnar innan dess kommer jag att svälta ihjäl.

*

– Trevligt att ni tycker om min enkla anrättning.

– Enkla? Mrs Dayton fnittrade förtjust och klunkade i sig mer champagne. Det var månader sedan vi åt något så utsökt. Och tänk att det går att anrätta ombord på ett tåg.

– Lo-Chi har en hel köksvagn, skrockade senatorn. Det vore fan om han inte skulle klara av saken då.

– Det är fantastiskt, tyckte mrs Dayton. Tänka sej att vi skulle råka träffa er i Los Angeles.