Ludvig Holberg

Epistler 7

Udgivne med Kommentar

F. J. Billeskov Jansen

Bind VII

Kommentar til epistel 184-539

Lindhardt og Ringhof

Epistler 7: Kommentar til epistel 184-539

Copyright © 1944-54, 2017 F. J. Billeskov Jansen, Ludvig Holberg og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711666593

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Ep. 184.

Naar nogle stadig tror, at Syfilis er den samme Sygdom som tidligere Tiders Spedalskhed, saa gendrives dette af Forholdene i Norge, hvor begge Sygdomme forekommer, let kendelige fra hinanden.

H genoptager et medicinsk Problem, han har skrevet om i Ep. 101, antagelig fordi han er blevet erindret om Forholdene i Norge. Han søger da tilbage til en af de Kilder, som han benyttede til Ep. 101, Le Gendre, der vil bevise, at „la maladie Vénérienne“ var velkendt i Oldtiden og at denne Sygdom er identisk med „la lèpre“.

1,4 min Skrivelse, Ep. 101. 1,4 om visse Svagheders .. Periodis. Omkring Aar 1500 aftog Spedalskheden, der havde hærget i Middelalderen, meget betydeligt over hele Europa; samtidig spredtes Syfilis med eksplosiv Hast. Se fx C. F. Allen, De tre nordiske Rigers Historie 1497–1536, IV, 1, S. 262–68. 312–13. 1,9 Fransotzer [ɔ Syfilis] ere ikke andet end den gamle Spedalskhed. Le Gendre anfører adskillige Autoriteter for denne Mening, VI: 48 ff; jf. VI: 33. 1,7 fn Mattheus Parisius (se ad Ep. 116), Matthieu Paris, Le Gendre VI: 51. 1,3 fn Tournefort. Joseph Pitton de T. (1656–1708) berømt fransk Botaniker, Forfatter til talrige Skrifter, Le Gendre VI: 51. 2,3 udi Norge. H har i Bergen set Spedalske. Sygdommen „er temmelig gangbar paa endeel steder udi Norge..; Dog er samme svaghed ikke saa meget smitsom, som hvor den findes udi de varme lande. Jeg erindrer mig, at, da de spedalskes Hospital udi den stoore brand 1702 blev afbrændt udi Bergen, at de syge ginge længe iblant andre folk, uden at foraarsage nogen redsel. Mange af dem forarbejde adskilligt artigt med deres hænder, besynderlig, udi træ“ (DNB, SS V: 184). 2,9 incurable. I en Pjece, „Betragtning over den i Norge, men i sær paa Vester-Siden af Norge, nemlig Bergens og Trundhiems Stifter .. stærkt grasserende Spedalskheds Sygdom“ (Bergen 1776), der i de historiske Partier bl. a. afskriver MT: 23, SS XIV: 132–33 (Fodnoten) samt Epp. 101 og 184, spørger Forfatteren, Th. G. Krogh, Præst i Norge, om Sygdommen kan helbredes. „Hertil svarer vel de allerfleeste, om ikke alle vore Doctores: Ja! Men med deres Permission .. troer og siger jeg: Ney!“ Deri ligner „vor Norske Spedalskhed den gamle Jødiske“: „At de begge ere incurables og ulægelige“ (22–23.31). 2,10 fn Palæstina, jf. Ep. 101. 2,7 fn Hippocrates og det græske Citat (som betyder Kønsdeles Forraadnelse) fra Le Gendre (VI: 52, Note 2), der fremhæver, at Hippocrates har beskrevet de veneriske Sygdomme. H uddrager heraf, at „de gamle Naturkyndige“ kendte baade disse og Spedalskhed og skelnede mellem dem. 2,2 fn smaa Kopper, jf. Ep. 101, Slutningen.

Ep. 185.

Den Paastand er fremsat, i Forbindelse med Nutidens ivrige Studier af Insektverdenen, at de Insekter, som tilsyneladende gør Skade, i Virkeligheden er nyttige, fordi de dræber og opløser Organismer og derved bidrager til Cirkulationen og Balancen i Naturens Husholdning. – Det kan umuligt være rigtigt, for saa vilde man kunne hævde, at al Slags Ødelæggelse fremmer Liv og Frugtbarhed: Pest, Kvægsyge, Krig. Bibelen kalder jo disse Ulykker Guds Straf. Det er klart, at Mennesker og Dyr ikke bør formere sig saa stærkt, at der ikke er Føde og Plads til dem. Men derfor bør man dog ikke kanonisere deres Udryddere! Det er sandsynligt, at de skadelige Insekter ikke fandtes, da Verden blev skabt i sin oprindelige Fuldkommenhed, men at de – sammen med de andre Onder – kom til efter Syndefaldet.

Medens H i Epp. 68 og 76 selv bragte nye naturhistoriske Opdagelser ind i metafysisk Belysning, har den igangsættende Kilde for Ep. 185 allerede en filosofisk, religiøs Aspekt, at dømme efter H’s Referat.

3,6 Mechanica, mekanisk Fysik. 3,11 Aristophanes, se ad I: 12: 51,6. I Skyerne refereres Sokrates’ Svar saaledes: „saasom Myggens Tarmkanal er tynd, / gaar Luften, naar den aander, under voldsomt Pres / gennem denne Snevring, til den Dyrets Bagdel naar, / og dennes Hulning, som er bag ved Tarmens Rør, / vil da som Følge af Luftens Fart gi’ kraftig Lyd“ (Skyerne, ved Joh. B. Koch, 1917, 20). 3,15 Swammerdam, se ad Ep. 68. 3,16 Valisnieri, se ad Ep. 76. 3,16 Lewenhoeck, Antoni van Leeuwenhoek (1632–1723), hollandsk Naturforsker, som ved mikroskopiske Undersøgelser gjorde mange Opdagelser, ogsaa inden for Insektverdenen. 3,16 Reaumur, se ad Ep. 68. 3,16 Trembley, se ad Ep. 76. 4,3 Polypi, se Ep. 76. 4,15 L. Garcin. Det er ikke lykkedes at identificere denne Forfatter. Efter Oplysning fra Bibliothéque centrale du Muséum national d’Histoire naturelle, Paris, synes den af H angivne Afhandling ikke at være optaget i entomologiske Bibliografier, ejheller i Fortegnelser til Journal des Sҫavans eller til Publikationer af l’Académie des Sciences. 6,7 en Koe fleere .. Kalve, sml. Republique II, 2, hvor en Projektmager fremlægger et Pulver, der skal faa Køer til at faa 4 til 5 Kalve paa een Gang. Der tilføjes, at dette Forslag kommer vel tilpas under den almindelige Kvægsyge. 6,15 fn indføre, inducere, slutte. 6,5 fn bierge, føde. 7,8 for, før. 8,8 formedelst Synden, se denne Udgave VI: 13–14. 9,12 fn Skriften. Profetien om Fredsfyrsten, Esajas 11,1 – 11, „denne hellige Lectie“ paa „Mariæ Besøgelsis Dag“; i Forordnet Alterbog udi Danmark og Norge, 1688, 177, lyder Vers 8: „Et diendis Barn skal forlyste sig hos Øglens Hul, og et afvant Barn skal stikke sin Haand i Basiliskens Hule“.

Ep. 186.

Jordens Overflade ændrer sig paa flere Maader. Det konstateres i adskillige Lande, at Havet viger og Kysten derved blottes. Og man kan bevise, at i ældre Tid har Skovene været mere udbredte end nu: 1) det var dem, der gav de første Mennesker deres Føde; 2) af den utaalelige Kulde, der efter Oldtidsskribenter herskede i Tyskland og Frankrig, kan vi slutte, at disse Lande var mere skovrige end nu; thi Skove giver Kulde.

H’s geografisk-geologiske Ræsonnementer her og i Ep. 462 har et Sidestykke, men ikke sin Kilde i Le Gendre (se ad Ep. 123) VI: 550–61. Det er karakteristisk, at Forestillingen om det faste Land der hæves eller sænkes ikke er i deres Tanker. Tidens Naturforskere var ikke saa langt, heller ikke Svenskeren Anders Celsius (1701–44), som forklarede de svenske Kystændringer ved Vandmassens Aftagen; i Kongl. Swenska Wetenskaps Academiens Handlingar, 1743, 33–50.

10,3 Facies, lat., Udseende. 10,13 Ægypten .. Morads, se II: 154: 240. 10,8 fn Aggerne, Agern. 10,7 fn slette, jævne, flade. 10,3 fn de allerførste Mennesker. Om Tiden før Syndfloden skriver H i JH, SS XII: 30: „Det er troeligt, at de første Mennesker have havt stor Kundskab i Agerdyrkning, eendeel, efterdi de havde ikke mange andre Studia, som kunde distrahere dem, endeel ogsaa, efterdi de levede saa længe“. 11,9 Charlevoix. Den franske Jesuit Pierre-Frangois Xavier de Charlevoix (1682–1761) udgav efter en Rejse i Canada 1720–22 Histoire et Description générale de la Nouvelle France, avec le Journal historique d’un Voyage fait par ordre du Roi dans l’Amérique Septentrionnale, Paris, I–III, 1744; III: 164–70 ræsonnerer Ch. over Kulden i Canada; Fremstillingen dækker ikke Meddelelserne i Ep. 186, som H antagelig har paa anden Haand.

Ep. 187.

Det engelske Sprog indeholder mange Ord, der er laant af det oldislandske eller oldnorske.

H læser gamle nordiske Tekster. I Ep. 175 var han mere optaget af Indholdet af den norske Hirdskraa end af Sprogformen: han brugte da Dolmers latinske Oversættelse. Nu studerer han Originalteksten; desuden rimeligvis Vpluspá, som Resen udgav samtidig med Hirdskraaen, og som i H’s Eksemplar var indbundet med denne: Philosophia antiqvissima Norvego-Danica, dicta Wóluspa, aliàs Edda Sæmundi, Haflhiæ 1673 (Fortegn. 17). Desuden læste H Heims Kringla eller Snorre Sturlusons Nordlandske Konunga Sagor, udg. med svensk og latinsk Oversættelse af Joh. Peringskiöld, I – II, Stockholm 1697. Der henvises i det følgende til Kap. og Side i den ad Ep. 175 anførte Udgave af Hirdskraaen; for Heimskringlas Vedkommende til Peringskiölds Udgave, i Parentes desuden til Finnur Jonssons Udg., 1893–1900.

H synes at være begyndt med Hirdskraaen, hvorfra en Del sikre Eksempler i 1. Halvdel stammer; han har derefter nok fortsat med Heimskringla.

H’s Behandling af de engelske og oldnordiske Former er meget vilkaarlig; i Kom. er de sprogligt korrekte Stavemaader benyttet. – De Overensstemmelser, H har konstateret, er ofte etymologisk holdbare, men de beror i de fleste Tilfælde ikke paa Laan, men paa fællesgermansk Oprindelse; naar de skyldes Laan, er dette fra Oldengelsk, ikke, som H mener, omvendt.

11,3 fn Lord, jf. I: 65: 281. Naar H dér siger, at Etymologien var Englænderne ukendt, er det ikke rigtigt, fx har Chambers (om denne se ad Ep. 87) den: Lord „is formed .. from hlaford, afterwards written loford; a compound of hlaf, bread, and ford, to supply, afford“. Sidste Led er dog oldeng. weard, Vogter, Besidder. – Lavard kan H have genset Hirdskraa Kap. 40 (S. 298). Oldn. lávarðr er laant fra Oldeng. 12,8 Eng. Gospel (som H ikke tidligere har omtalt), oldeng. godspell er som oldnord. gud- eller goðspiall (n.) den germanske Oversættelse af „evangelium“ fortolket som „god Tidende“; Ordet, der i Oldn. forstaas som „Guds Tale“, findes ikke i Hirdskraa, men i Kom. til Vøluspa, S. 5: „Gudspiall Evangelium, qvasi Dei effatum“. 12,9 Eng. begotten, Perf. Part. af beget, avle, som er grundbeslægtet med oldn. geta, frembringe, avle, føde, faa, Perf. Part. getinn (H skriver giettin); hinc, heraf kommer; Skilgittin, oldn. skilgetinn, er et Hovedord i Hirdskraa, Kap. II: „skilgietin“; i Oversættelsen „ectefød“. 12,10 Eng. if er etymologisk beslægtet med oldn. ef; anvendt fx Hirdskraa, Kap. I, S. 3. 12,11 Eng. either (den ene af to; jf. either-or, enten-eller) er ikke etymologisk beslægtet med oldn. eðr, eller; fx Hirdskraa Kap. II, S. 12: „edr“. 12,12 Eng. blessing er afledt af Verbet bless, oldeng. bletsian, ligesom oldn. blezan af Verbet bleza; det oldn. Verbum er laant med Kristendommen fra Oldeng.; fx Hirdskraa Kap. V, S. 44. Ved Hyldningen gaar den udvalgte Konge efter Messen op til Alteret og tilbeder sig Guds Miskundhed: „Taka sidan blezan af Biskopi .. Enn efter þat skal frambera hin heilaga Kros“. 12,13 Eng. cross har samme Oprindelse som oldn. korss (m.), nemlig af lat. crux. Ex. ad 12,12. 12,14 Eng. abroad (af on, in, at + broad, bred; altsaa egl.: i Bredden, vidtspredt) er uden etymologisk Sammenhæng med (fara) á brott, (drage) bort (brott af oldn. braut, Vej; altsaa egl.: ud paa Vejen.) foras, ud af (Døren el. Huset). 12,15 Eng. hall er etymologisk samme Ord som oldn. holl (f.), stort Hus, jf. Valholl. holl findes ikke i Resens Udg. af Hirdskraa, men i hans Kom. til Vsp. S. 45: „Høll Aula“; smst., S. 61 Forklaring af „Valhøll“; DNB, SS V: 227–35 havde H udførligt beskrevet „Valhalla“. 12,14 fn Eng. write er etymologisk samme Ord som oldn. ríta, skrive; i Hirdskraaen Kap. 33, S. 239: Sysselmanden „skal rita til Kongs“, dvs indberette til Kongen. 12,13fn Eng. bull er etymologisk samme Ord som oldn. boli (m.), Tyr. Ordet findes hverken i Hirdskraa eller Heimskringla. 12,12 fn Eng. ought, bør, burde, er egl. Imperfektumsform af owe, der etymologisk er samme Ord som oldn. eiga (Imperfektum åtti), eje, have, ogsaa i Betydningen have at gøre, burde gøre. oportet, bør. 12,11 fn Eng. noise, Støj, kommer af et fransk Ord, der nu kun findes i Forbindelsen chercher noise, søge Ufred, og hvis Oprindelse er ukendt; Oldn. njósn (f.), Underretning, Efterretning, af niusa, nysa, efterspore; Hirdskraa har Ordet flere Steder; nærmest ved H kommer Kap. 19, S. 125: „Enn sa ei vil Niose bera“ (Formen Niose opstaaet ved Fejllæsning af n som gotisk e); „End den ei vil bud bære“ (H skriver „niose“, ved en Fejltagelse ændret her). Heimskringla II: 145 (III: 179,8): „niosn“. 12,10 fn Eng. tell er etymologisk samme Ord som oldn. telja, Præs. telr. 12,9 fn dwell er etymologisk samme Ord som oldn. dvelja. Heimskringla II: 141 (III: 174,16) „dvaldisk“ („fördrögde“). 12,8 fn Eng. run er etymologisk samme Ord som oldn. renna, rann, runninn. 12,7 fn Eng. twin-born, Adj., født som Tvilling, er sammensat af etymologisk samme Bestanddele som oldn. tvíburar. Tvillinger. Ordet findes ikke i Hirdskraa, i Heimskringla kun I: 92 (I: 122,10): „Tviburar“. 12,6 fn Der findes ikke i Oldn. en Form steip; H har muligvis set steypti, Imperfektum af steypa, lade falde. Heimskringla II: 124 (III: 154,9): „steyptist“ („kröp hufwudstupa“). 12,5 fn Eng. happy har samme Oprindelse som oldn. heppinn, heldig, som kan glæde sig ved happ (n.), Lykke, Held, Heimskringla II: 144 (III: 178,3): „happ“. 12,4 fn Eng. choice (i ældre Sprog choys, choise) er etymologisk beslægtet med choose, oldn. kjósa, vælge; Imperfektum kaus. Hirdskraa har som Overskrift til Kap. 3, S. 24: Vm Kongs Kosning, oversat: „Keisning“, „udvællelse“; electio, Valg, Udvælgelse. 12,3 fn Eng. glove er etymologisk samme Ord som oldn. glófi (m.); muligvis er dette Ord laant fra Oldeng. Ordet findes ikke i Hirdskraa og i Heimskringla kun I: 285 (I: 374,1): „meþ glofa sinom“. 12,2 fn Eng. minster, Klosterkirke, Domkirke, har samme Oprindelse af lat. monasterium som oldn. mustari el. musteri (n.) Kirke, Tempel. Heimskringla II: 102 (III: 131,12). 12,1 fn Eng. threshold er etymologisk samme Ord som oldn. þreskjoldr (m.) og dansk Tærskel; findes ikke i Hirdskraa og i Heimskringla kun II: 123 (III: 153,5): „þreskolld“. limen, Dørtærskel. 13,1 Eng. fen, Mose, Morads er etymologisk samme Ord som oldn. fen (n.). Heimskringla II: 162 (III: 197,16): „fen“ („morats“). 13,2 Eng. stocking, Strømpe, hedder paa Oldn. sokkr (m.); Stocklcetin er muligvis Forvanskning af skóklæði (n.), Skotøj. Heimskringla I: 405 (II: 45,3): „let draga af ser skoklæþi“ („låt draga af sig sina skor“). 13,9 Eng. courteous (bl. de ældre Former er curteis) og oldn. kurteiss, af oldfransk curteis, corteis. 13,10 Oldn. mikyll, mykill, stor, og dansk magle, er grundbeslægtet med gr. megas, fem. megalē. 13,12 Stenmagle og Stenlille kendte H fra Egnen ved Tersløsegaard; nordøst for Roskilde ligger Gundsømagle og Gundsølille.

Ep. 188.

Naar jeg af og til klæder mig fint, er det for at undgaa Beskyldning for at være nærig. Naar jeg holder fast ved at spise jævn Mad og gaa paa mine Ben i Stedet for at køre, er det for min Sundheds Skyld. Københavnerne har, af falsk Fornemhed, gjort sig til Slaver af lejede og private Kuske.

Ep. 188 er en af H’s udførligste og morsomste autobiografiske Essays, sammen med fx Ep. 51 og Ep. 257 Udløbere af de latinske Levnedsbreve, navnlig det tredje, med smuk Balance mellem Selvbeskrivelse og moralsk Ræsonnement (HEE II: 216).

14,15 bevœger mig jcevnligen, se ad Ep. 189. 14,9 fn Qvid etc. „Hvorfor falder du, tørre Feber, over mig, der er saa tynd?“ Vælg dog en Genstand, som kan give større Udbytte, som fx Linus’ eller Malchus’ tykke Mave! (Epigr. III, 43; jf. HEE I: 259). 14,3 fn resolut, spendabel, flot. 15,6 er bekiendt. Fra DRH (se ad Ep. 177) og Epist. tertia 271, SS XIV: 42. 15,14 fn det Musicalske Societet, se ad Ep. 373. 15,1 fn rart, sjældent. 16,10 udi Lod og Qvintin; sml. Ep. 102. 16,11 uden Tiener; sml. HEE I: 256. 16,15 bunted, broget. 17,11 Æske, Portechaise. Om Københavnernes overdrevne Brug af Kareter og Bærestole og H’s Kritik heraf, se Werlauff 242. 418 ff. 18,4 fn Snus-Tabac, se ad Ep. 266.

Ep. 189.

I Fortsættelse af Ep. 188 fremhæves, at i Byen bør man kun benytte Køretøj, naar Vejr og Føre gør det nødigt. Ikke mindst vore Damer burde vænne deres sarte Fødder til Københavns Brolægning. Naar Borgerne bruger Benene, fremmes deres Sundhed og Økonomi.

H havde udmærket Sans for Fodvandringens Betydning som Motion. Hans Selvbiografi viser ham som en ivrig Fodgænger i Ungdommen; ogsaa senere gik han for sin Sundheds Skyld: pedibus eo ut valeam (Epist. tertia 260, SS XIV: 36; sml. Epigr. III, 100 og IV, 71 og Ep. 188; HEE I: 259).

19,11 fn besværger, besværer. 19,7 fn ikke .. bruge deres Fødder, sml. Epigr. III, 70 (HEE I: 155). 20,3 ere ikke altiid skidne. H plejer ellers at harcellere over de københavnske Gaders Skidenhed (Werlauff 242; Roos II: 534); for sin Tesis’ Skyld dæmper han i Ep. 189 denne Kritik meget. 20,6 deres Skiørte udfordre .. nogle Gradus Latitudinis (o: Breddegrader), sml. II: 174: 314 og Ep. 365. 20,6 fn Christianshavns Broe; saaledes kaldtes Knippelsbro lejlighedsvis, bl. a. i Politiindberetninger 1720–21 (Historiske Meddelelser om København, 1. R., VII: 405; 439; jf. smst. VI: 594 og VIII: 62–63). 20,6 fn den nye Stad, Christianshavn.

Ep. 190.

Trænger Den danske Skueplads til Oversættelser af nyere udenlandske Komedier og til nye originale danske? Der er ingen Grund til at oversætte og opføre de moderne franske Komedier, særlig da ikke Destouches’, der mangler gode Karakterer og en hensigtsmæssig Handling. Og hvad danske Originaler angaar, saa maa erindres, at gode Dramatikere hænger ikke paa Træerne. Moliere gjorde ret, da han efterlignede den store Plautus. Det jævne københavnske Teaterpublikum, som har en sundere Smag end det forfinede parisiske, har foretrukket Moliere for de nyere Franskmænd, og da det ogsaa har applauderet mine Komedier, har jeg ogsaa fattet gode Tanker om disse.

I Tilslutning til Redegørelsen for H’s Teaterpolitik (i Kom. til V: 447: 20,8) skal her meddeles en Oversigt over hans Stilling til den franske Komedie. 1723, da Moliere var H’s farligste Konkurrent paa Komediehuset, nævner han, i Just Justesens Betænkning, med Forkærlighed Svaghederne ved dennes Komedier eller deres Unødighed i Danmark. Det hedder saaledes, at Misanthropen ikke kan regnes „for andet end en smuk og sindrig Samtale, men icke for nogen god Comoedie, saasom den ene Part der udi fattes, som kaldes Festivitas etc“(SS II: 542). MT: 19, SS XIV: 131 hæves Molieres Komedier meget højt i deres Egenskab af „Moralske Skuespill“, deres Forfatter „kand regnes iblant de sidste Tiders store Philosophos. Ingen haver bedre udstuderet Menneskelige Tilbøjeligheder“. I Epp., hvor H forsvarer sine Komedier mod en nymodens Smag, bliver Moliere hans store Forbundsfælle; han ynder at knytte Molieres og sit eget Navn sammen, med Plautus som det fælles Forbillede (Epp. 66.190), eller uden denne antikke Støtte (Epp. 249. 296. 360. 447 (S. 21). 506 a). Han afviser dog stadig Molieres Udstyrs- og Balletkomedier (III: 249: 234,9 fn; V: 447: 23,861). Nu anbefales „Molieres Misantrope, hvorudi intet er uden alleene for Ørene“ (IV: 374: 206).

Af Molières Skole var Jean-Fran-François Regnard (1655–1709) det mest fremragende Medlem. Næst efter Moliére var han den udenlandske Forfatter, hvis Skuespil oftest opførtes paa Lille Grønnegadescenen; de benyttedes ogsaa meget efter Genaabningen. H sætter Le Légataire universel og Le Joueur „udi Classe med Molieres beste Comoedier“(Ep. 493), men han regner sin egen Abracadabra for bedre end Le Retour Imprévu, der ogsaa er en Omstøbning af Plautus’ Mostellaria (Ep. 447). Der er et af Regnards Stykker, H absolut ikke kan lide. Det er „Vulcani Kiæp“, som Regnard skrev sammen med Dufresny for den italienske Scene. H nævner det flere Gange tillige med La Fontaines Forheksede Skaal (1688) og Saint-Foix’ Oraclet (1740) som Eksempel paa „ilde sammenhængende Markskreyer-Stykker“ (Epp. 249. 360. 374. 441; sml. Ep. 296). H kan nemlig ikke fordrage de mange Sang- og Danseoptrin i disse Efterstykker. I de Komedier, H skrev for Lille Grønnegadescenen, findes Sangindlæg, men de er altid naturlig udsprungne af Situationen. I den nye Skueplads’ ovennævnte Farcer er Viserne ofte anbragt uden indre Motivering. Publikum syntes imidlertid godt om denne revyagtige Musikanvendelse, og Teatret optog paa Repertoiret en Del Efterstykker med rigelig Sang- og Dansescener, ja lod Sange føje til ældre Stykker, særlig var Slutsange yndede. H maatte bøje sig for denne Smag i sine sidste Komedier; han indlagde nogle Sange heri, som ikke er udsprungne af den dramatiske Handling; det gælder to Sange i „Plutus“ og Slutningssangene i „Sganarels Rejse“ og „Den forvandlede Brudgom“.

Blandt Regnards Samtidige nævner H i Epp. kun Jean Palaprat (1650–1721); sammen med D.-A. de Brueys (1640 – 1723) skrev P „Le Grondeur“ (1691; Ep. 493) og bearbejdede Terents’ Eunuchus, under Titlen „Le Muet“ (1691; III: 195: 44). De to Komedier findes i Tome I af Les (uvres de Monsieur Palaprat, La Haye 1695 og i Tome II af Les CEuvres de théatre de Monsieur de Brueys, Paris 1735.

Da H 1725–26 rejste til Paris for at faa nogle af sine Skuespil opført dér, havde han den Skuffelse, at Smagen for Moliere og hans Skole syntes at have tabt sig; ingen vilde da heller opføre H’s Komedier. H gik en Del i Teatrene, og han fældede en haard Dom over det letbenede Repertoire; han talte ogsaa med Franskmænd, der gav ham Ret i hans Forargelse (Epist. prima 157–62, SS V: 87–90 og III: 296: 361,5 fn). Da Den danske Skueplads genaabnedes, havde Smagen ikke blot udviklet sig i Retning af Udstyrskomedier, men ogsaa af et følelsesbetonet, seriøst Skuespil, som H heller ikke led.

En Overgangsforfatter var Destouches (1680–1754). Elan begyndte med Intrigekomedier i Molieres Manér, men gik efterhaanden over til den nye, fra England stammende Smag.

Publikum hilste med Begejstring den nye, alvorlige Komedie, og Kritik mod den gamle, blot lystige Komedie kom til Orde. H’s Bitterhed herover mærkes som en Undertone i en Del Epistler. I Ep. 190 er han bekymret over Signalerne paa det kommende Smagsskifte. I Ep. 441 fældes Dom over den nye Genre, og i Ep. 511a gøres afgørende Front mod Destouches. H’s Hovedindvending mod denne er, at hans Skuespil savner Handling; det er kun „mavre og pyntede Samtaler“ (Ep. 190; sml. Ep. 66) uden dramatisk Opbygning. Disse Samtaler er tilmed kedelige og mangler den Festivitas, der er uundværlig for en god Komedie (Epp. 190, 249). H indrømmer, at Destouches’ Vers er pyntelige, men hvad gavner det de danske Tilskuere, naar Versene alligevel oversættes til Prosa (Ep. 190). I Epp. 493 og 511 a giver H en udførlig Analyse af Destouches’ L’Irrésolu og Le Dissipateur. H kritiserer det første Stykkes Ensformighed, det mangler en ordentlig Intrige og lystigt Teaterspil. Heller ikke Hovedrollen finder Naade for H’s Øjne (se ad Ep. 493). Kritikken i 511a er særlig rettet mod den kvindelige Hovedperson, Julie, hvis Intriger H finder ufine og urimelige.

I Paris 1725–26 havde H paa Théâtre Italien set adskillige Harlekinader, bl. a. af Marivaux (1688–1763); han nævner af denne Arlequin poli par 1’Amour (Epist. prima 161, SS V: 89), og dette Stykke er en af Forudsætningerne for De Usynlige, som H skrev efter Rejsen. Marivaux skrev desuden fintfølende og tankevækkende Konversations stykker, som havde Sukces paa vor Skueplads. Indtil 1753 var tre blevet opført. H omtaler kun Den fortrolige Moder (La Mere confidente 1735), der havde Première 3. Juni 1750. Han anker over Stykkets svage Handling og over det urimelige i en af Karaktererne. Marivaux’s fine Replikkunst gjorde altsaa ikke Indtryk paa H (Ep. 493).

Det franske Teater i København havde opført tre Stykker af den larmoyante Komedies Hovedmand, Nivelle de la Chaussée (1692–1754), men paa Den danske Skueplads kom kun eet op, og først i 1764 (Den indbildte Modbydelighed, La fausse Antipathie, fra 1733). H nævner aldrig la Chaussée; derimod strejfer han, i Slutningen af Ep. 493, Voltaire (1694–1778), med et Par anerkendende Ord om L’Enfant prodigue (trykt 1738), Den forlorne Søn (trykt 1776), som gjorde stor Lykke her fra 1750.

Litteratur. H. G. Topsøe-Jensen i H og den eftermoliéreske Komedie, Holberg Aarbog 1921, 112–43. F. J. Billeskov Jansen, Danmarks Digtekunst, II, 1947, 182–86. Torben Krogh, H i Paris, Nationaltidendes Kronik 27. Maj 1952.

H’s Teaterepistler omfatter, foruden de her nævnte, hans Betragtninger over Teatrets og Dramaets Historie (se ad Ep. 195), over den franske Trup i København (se ad Ep. 359), samt over vort Opera- og Koncertliv (se ad Ep. 373).

H’s Interesse for Teatret fik et mægtigt Opsving ved den genopstandne danske Skueplads. I Epistlernes to første Tomer, som udkom 23. Febr. 1748, naar han i to af de sidste (Epp. 179–180) samt i Fortalen at ønske den nye Entreprise velkommen; ellers indeholder de to Bind kun en Epistel om Dramaets tre Enheder (Ep. 66). De to næste Tomer, som udkom 17. Marts 1750, har ialt 18 Epistler om Teaterforhold, og det femte, posthume Bind har 8.

21,1 fn Engelske Comoedier, sml. Ep. 241. 22,8 paa den Franske Skue-Plads. Den franske Trup (se ad Ep. 359) opførte af Destouches de to Femaktere: Le Glorieux og Le Philosophe Marié, der begge blev trykt hos den franske Bogtrykker i Kbh. J. P. Chevalier, henholdsvis 1748 og 1750. 23,16 Scopum, Formaal. 23,11 fn solut Dansk, dansk Prosa. 23,2 fn fra Plauti Alder indtil Moliere etc. Et talende Bevis paa H’s Ukendskab til Shakespeare! 24,1 Terentii .. Plauti Skuespill, se ad Ep. 195. 24,13 lærde og skiønsomme Mœnd. Se ad Ep. 66. 24,11 fn alleene af Plauto, se ad Ep. 195. 24,9 fn-25,3 Ingen kand dømme om et Skuespill etc. „Man gaar aldrig forgæves til Holberg. Han har her med Skarphed præciseret Forskellen mellem den almindelige [ɔ litterære] Kritik og Teaterkritikken“. Frederik Schyberg, Dansk Teaterkritik indtil 1914, 1937, 9, med Citat af dette Sted.

Ep. 191.

I min Kirkehistorie har jeg vist, at Paver og andre katolske Gejstlige besad baade Dyder og Lyder, og at den katolske Kirkes Indretning ikke ret tillod Dyderne at udfolde sig. Min egentlige Kritik gælder Katolicismens Intolerance, Forfølgelsen af Anderledestroende, det vil i sidste Instans sige den fornuftstridige katolske Lære om Kirkens Ufejlbarlighed, som hindrer ethvert Fremskridt i Dogmatik og Kultur.

Med nogle Temaer fra sin store Fortale til KH, men ikke fra Omtalen af denne Bog i Epist. tertia 205–06, SS XIV: 6, præciserer H sin Stilling til den katolske Kirkes Personer og føjer hertil en Bedømmelse af Romerkirkens nuværende Politik. – Jf. ad Ep. 37.

26,6 fn god Mand og en duelig Pave .. tillige [ɔ: paa een Gang]; her skal vistnok læses „en god Mand“; samme Tanke i forskellig Formulering Epigr. IV, 158; KH, Fortale, SSX: 18; 767, SS X: 546; III: 298: 367; IV: 318:41. 26,10 aldrig .. brugt det Ord Papist. Det er øjensynlig en Beslutning H har taget da han skrev KH; jf. Fortalen til denne, SS X: 18 og Ep. 414. I sine Ungdomsskrifter anvender H Ordet nevtralt – Henrik VIII syntes „at være en god Papist“ (Introd. SS 1: 236) – men Papismus, Papisteri, papistisk nedsættende (Anhang SS I: 436 (bis), Apol. for Tigel. 287 og 291, SS II: 468 og 472). 26,15 Gregorius 7. Johannes 23. KH Fortale, SS X: 8 har H netop disse to Eksempler: „Jeg haver .. været meere moderat end de fleeste Protestantiske Skribentere, hvilket sees i sær af Gregorii VII [Pave 1073–85; se ad Ep. 61], Johannis XXIII [Pave 1410 – 15; KH 868 ff, SS X: 615 ff] og andres Historier“. 26,15 Sixtus 5. Pave 1585–90, for sen til at omtales i KH; H har aldrig behandlet hans Historie, men flere Gange omtalt hans Snuhed, se ad Ep. 179. 26,16 Bonefacius (d. 754 el. 755) kalder KH 425, SS X: 313 „de Tydskes Apostel“; KH Fortale, SS X: 15–16: „Den Tydske Missionaire Bonifacius, som saa hæsligen afmales udi de fleeste Protestantiske Historier, holder jeg for, at have været en eenfoldig Mand, der kunde meene GUd det vel“. 27,10 Characterer, Betegnelser, som „de Ord [i Johannes’ Aabenbaring] AntiChrist, Gog, Magog og Babylonisk Hore“, der ifølge H „passer sig heller til Strids-Skrifter .. end til Historier“ (KH Fortale, SS X: 18). 27,13 Skiærtorsdag. Skærtorsdagsbullen (Bulla in coena Domini), i hvilken lyses Forbandelse over alle Kættere, oplæstes paa Skærtorsdag af Paven fra Peterskirkens Loggia indtil 1769; 1869 afskaffedes den definitivt. 28,6 Infallibilitet, Ufejlbarlighed. 28,13 Maanen var en grøn Ost, jf. V: 515: 216. 28,15 Brød er Kiød. Om Historien se Ep. 37. 28,10 fn om Paven .. ønskede en eller anden Reformation. Bør sammenholdes med følgende Afsnit i KH (999–1000, SS X: 705), om Hadrian VI (1522–23): „Hadrianus pønsede .. paa at hæve en og anden Misbrug, men fandt Difficulteter i alle Ting, sær forestillede Cardinal Cajetanus ham, at hvis han foretog sig mindste Reformation i slige Tiider, vilde Kietterie derover triumphere, og deraf tage Leilighed til at forlange Reformation i flere Ting. Dette foraarsagede, at Reformations-Tankerne forginge ham, og fortælles der, at han for sine Venner udi Eenrom beklagede en Paves Tilstand, efterdi han ingen Frihed havde til at giøre gode Gierninger“. H’s Kilde til dette Stykke er antagelig Fra Paolo Sarpi, Histoire du Concile de Trente (se ad Ep. 484), 1699, I, 22 ff. H forveksler to her omtalte Kardinaler; det var Soderini, der fik Hadrian fra Reformerne (S. 21–22).

Ep. 192.

Den der vil foreslaa en Reform, bør tænke sig godt om. Det taler til Fordel for en Ændring af en bestemt Sædvane, at den ikke er antaget i andre Lande. Med den Motivering har jeg foreslaaet, at Ægteskabsløfter ikke i alle Tilfælde skal opfyldes, at Voldgiftsdomstole afskaffes, samt at Universitetslærere ikke skal have Lov at eksaminere deres egne Elever.

H’s Udfald mod de selvbestaltede Reformatorer, Projektmagerne, var talløse. Men samtidig hævdede han, at velovervejede Ændringer kunde være nyttige (Paludan, Om NK1 182 ff; Roos III: 509 ff; HEE II: 180–81).

29,8 for, før. 30,5 Comoedien. I „Crispin Médecin“ af Hauteroche 11,7 siger den forklædte Lakej Crispin: „Prenez des pillules“. Stykket opførtes paa Lille Grønnegade Teatret. I Oversættelsen lyder Replikken: „Tag Piller ind“ (Skuespiltekster fra Komediehuset i Lille Grønnegade III: 226). Det er efter Ep. 192’s Udgivelse, at Komedien kom op paa den nye Scene, 1. Gang 22. Sept. 1751, antagelig ogsaa at H skrev „Philosophus udi egen Indbildning“, hvor Pernille siger: „Mon jeg ikke kand være lige saa god Philosophus, som Crispin udi Comoedien var Doctor Medicinæ, skiønt han intet havde lært uden at tale de Ord: Medicus Sum; item at sige til alle Patienter: tag Piller ind“ (IV,3). 30,5 fn Forordning. I NF, 1716, havde H ikke drøftet en Mands Pligt til at ægte den Pige, han har beligget, men i 2. Udg., 1728 tilføjede han et langt Afsnit herom. Han bemærker, at „Her i Landet alleene efter nogle Aars almindelig Praxin dømmes han dertil“. H anfører Loven og dens officielle Udlægning, men ender: „Jeg for min Part understaaer mig ikke at giøre nogen Forklaring over Loven, men følger den almindelige Praxin indtil anden authentik Forklaring bliver giordt“ (SS Var. 81–82). I en Forordning af 5. Marts 1734 „Angaaende Besvangrelser, og det deraf paastaaende Egteskab“, blev det præciseret, at „Kierligheds-Breve, eller løse Ord og Løfter, skulle ey forbinde nogen til Egteskab“. 30,4 fn underskrive. Da Universitetets øverste Raad, Konsistorium, fungerede som Domstol i Ægteskabssager – i saadan Egenskab kaldt Tamperretten – havde H fra 1720erne Erfaringer i den Slags Sager (HEE II: 183–84; Müller, D. u. L. H. 345). 30,1 fn Commissioner, se ad Ep. 147. 31,3 Lærere, dvs Universitetslærere. Først i 1788 begyndte man at indføre Censorer ved Universitetseksaminer (H. Matzen, Kjøbenhavns Universitets Retshistorie, II, 1879, 170–71).

Ep. 193.

Rudbeck har i sit Værk Atlantica med uimodstaaelige Argumenter bevist, at mange Forhold, som græsk-romerske Forfattere henfører til Orienten, Grækenland og Rom, i Virkeligheden hører hjemme i Norden. Man kan endda give mange flere Eksempler og Beviser end der findes hos Rudbeck! Virgil har fordrejet Navnet paa en norsk Konge, Olaus, og deraf frembragt Æolus, Vindenes Konge. Overhovedet er det ved fræk Navneforvanskning, at de antikke Skribenter har tilegnet sig nordiske Helte og Begivenheder. Og det er jo vitterligt, at efter Syndfloden blev de nordiske Egne først befolkede.

I 1554 udgav den svenske Historiker Olaus Magnus, i Rom, sin Broder Johannes Magnus’ efterladte Værk Historia de omnibus Gothorum Sueonumque regibus. Med denne Bog indledtes den fantastiske svenske Historieskrivning (Fortegn. 36). Johannes Magnus paastod bl. a., at Magog, en Søn af Jafet, efter Syndfloden førte sit Folk nordpaa, hvor Magogs Søn, Suenno, gav Navn til Sverige. Skriftet fremkaldte modgaaende Indlæg fra Danmark, og igennem 150 Aar overbød de to rivaliserende Lande hinanden i historiske Fantasterier. En tidlig dansk Manifestation er Niels Pedersen (Petrejus, død ca. 1579), Cimbrorum et Gothorum origines, etc., som længe benyttedes i Afskrift, til den tryktes 1695. Blandt Benytterne var Cl. Christoffersen Lyschander, i Synopsis historiarum danicarum eller Danske Kongers Slectebog (1622), og Hans Strelow, i Chronica Guthilandorum. Den Guthilandiske Chronica (1633). Sveriges kraftigste Replik blev et gigantisk Værk af Polyhistoren Olaf Rudbeck d. Æ. (1630–1702), Atlantica sive Manheim (1679 sff). Bogen var paa Latin, med svensk Paralleloversættelse.

Rudbecks Metode fortsattes af Nordmanden Jonas Ramus i Ulysses et Otinus unus et idem (1702), der skulde bevise, at Homers Odysseus og Eddaernes Odin var en og den samme. H hentyder til denne Bog og Rudbecks i PP, Fodnote til 1, 1, 84, SS II: 35.

H har fra Begyndelsen af set dette historisk-etymologiske Fantasteri i komisk Lys. I sin Ungdom kan han af sin lystige Ven Christian Brix have hørt den trondhjemske Rektors Forklaring, at Æolus kommer af Olaus (Ep. 207); i PP nævnes allerede Rudbeck og hans Metode parodieres (se ndf); DNB, SS V: 293–95 og DRH I: 32–34, SS VI: 41–43 gør han sig lystig over Niels Pedersen, Lyschander og Strelow.

MT 422, SS XIV: 359–60 blander H Alvor og Spøg: „Jeg haver ellers nøje givet agt paa en Feil, som de Nordiske Antiqvarii frem for andre Landes Skribentere falde udi, ved at extendere Rigernes Ælde alt for vidt, og at tale alt for prægtigen om Forfædrenes Bedrifter. Ved saadant hører en Nation ofte ilde, og faaer Tingen Navn af Forfængelighed og Charlatanerie. De Danske Antiqvarii extravagere herudi, og vore Naboer end meere; thi alt hvad som findes paa Jorden bliver Gothisk, og alt hvad som er skeed udi gamle Dage, maa være passeret udi de Nordiske Lande; saa at der fattes ikkun, at Noæ Ark skulde have hvilet sig paa Dovrefield, og Frugten af det forbudne Træe skulde blive til et Svensk Æble. Det var at ønske, at efterkommende Skribentere saadant vilde moderere, og ikke holde sig til andet end det som er klart og beviisligt. Ingen kand tvivle om de Nordiske Rigers Ælde og Gothernes store Bedrifter; men man kand ved ingenieuse Gisninger strække en Ting for vidt ud, saa at man kand finde Danske og Svenske Colonier end udi det ubekiendte Sydlige Land, ja omsider ogsaa udi Maanen. Det gaar her til, som med de 10 Israels Stammer, hvoraf Jøderne finde Colonier og Stiftelser udi alle Jordens Parter, endogsaa udi America, og, om de sige, at en af Patriarken Jacobs Sønner er den samme Dan, som haver været første Konge i Dannemark, kand man ikke bebreide dem saadant, men maa sige, at andre Folk herudi betale os med vor egen Mynt.“

Ep. 193, hvor den ironiske Komik rendyrkes, var saaledes godt forberedt i H’s Forfatterskab; den litterære Parodi var tillige en af H’s mest vellykkede Essaytyper (HEE II: 114–16). Da H i Ep. 411 efterligner sin egen Ep. 193, er han dog ikke saa heldig (HEE II: 98).

32,14 udi Peder Paarses Historie har H i en Note anført, at „Det er ingen Tvifl paa, at det som Virgilius kalder Nimborum Patriam [ɔ: Stormenes Fædreland; Æneiden 1,51] jo er Pater Noster Klippe [et Skær ved Marstrand]“ (PP Note til i, i, 84, SS II: 35), men ikke hævdet at Æolus er Forvanskning af Olaus; om dette se ad Ep. 207. 32,3 fn Dardania. I Iliaden en Naboby til Troja, grundlagt af Dardanos (som Rudbeck mente var en Gøter ved Navn Thordøn), og hans Søn Erichthomios (for Rudbeck en Forvanskning af Erik). 32,1 fn Dan.., Juda .. Gad, etc. H fortsætter Jakobssønnernes Række, som indledtes i det ovf. cit. Stykke af MT. 33,14 Trajanus. H mener Aurelianus. „Autor til den gamle Plattyske Krønike .. siger, at Keyser Aurelianus var fød til Ribe udi Jylland, og har verteret de Latinske Ord Natus erat in Dacia Ripensi [dvs Provinsen Dacia ved Bredden [lat. ripa] af Floden Donau, det nuværende Rumænien] saaledes: He was in Ripen in Dennemark geboren“ (PP, Note til 2, I, 188. SS II: 103). Den haandskrevne, anonyme Krønikes Udsagn blev citeret af J. Peringskiöld i Noter til hans Udgave af Tyskeren Johannes Cochlæus: Vita Theoderici regis Ostrogothorum, 1699, 509. 33,4 fn cabbalistiske, se Ep. 194, Begyndelsen. 34,11 for, før. 34,12 Adam. Allerede før Rudbecks store Værk begyndte at udkomme, havde den svenske teologiske Professor og senere Biskop Petrus Bång udgivet en oldsvensk Kirkehistorie, Priscorum Sveo-Gothorum Ecclesia (1675), hvor det søges paavist, at Adam boede i Sverige og det drøftes, „om Adam har været Biskop“, idet det dog indrømmes, at det ikke er muligt i Enkeltheder at beskrive hans kirkelige Hverv. 35,6 Laden. Den store Gaard Lade Nordøst for Trondheim var Jarlesæde i Middelalderen. 35,8 Nidraas, Nidaros, Trondheim. 35,15 Hercules .. Sterkodder. DRH I: 43, SS VI: 52 har H forbundet de to Heltes Navne: „det synes at være gaaet med den Danske Sterk-Odder, som med de Grækers Hercules, at man af adskillige maa have giort een, med mindre man vil sige, at denne Sterk-Odder har levet i mange 100 Aar“. 35,11 fn Nat-Stoel, se ad Ep. 139. 35,10 fn Geryon, Geryones, en græsk Sagnkæmpe med tre Kroppe, hvis Okser Herkules skulde hente, og som han derfor først maatte dræbe. 35,7 fn befalet een at giøre Ende paa sit Liv. Da Herakles (Herkules) havde faaet en forgiftet Underbeklædning paa, rejste han et Baal, som han besteg og lod sin Ven Poias sætte Ild derpaa. Da Starkad (Stærkodder) var træt af Livet, fordi han havde ladet sig købe til en Nidingsdaad, betalte han med sine Judaspenge en Kæmpe, Hader, hvis Fader han havde dræbt, for at hugge Hovedet af sig (Saxo 8,8). 36,6 Pufendorff, i Continuirte Einleitung zu der Historie der vornehmsten Reiche und Staaten von Europa 1689, hvis i. Afsnit handler om Sverige. Det siges straks: „Dass Schweden der älteste Königreich in Europa sey, ist .. ausser Zweiffel“. Skønt Pufendorf ogsaa anfører skeptiske Forfattere, begynder han dog Sveriges Historie med Magog, som Aar 88 efter Syndfloden skulde være kommet til de gotiske Lande, og siger, at hans Søn Sveno blev Stamfader til Svenskerne. 36,10 fn Ægyptiske Historier, se Ep. 362.

Ep. 194.

Rabbinerne anvender ved Tolkning af de hebraiske Skrifttegn en saa vilkaarlig Metode, at den tillader at læse ud af en Tekst alt hvad man vil. Nogle af vore Oldhistorikere synes at anvende samme Regler. Overhovedet er det nationale Oldstudium meget overvurderet; det tager Pladsen op for nyttigere Videnskaber, fx Moralstudiet, som de kloge Persere lagde stor Vægt paa.

Som det oftere sker i Epp., giver H her en Slags Kommentar til sin foregaaende ironiske Epistel.

Meget tidligt udtalte H sin Despekt for Studiet af hvad man dengang kaldte Antikviteter, dvs Kulturlevninger fra græsk-romersk eller nordisk Oldtid. H’s vigtigste Udtalelser herom er samlede af Victor Hermansen i en Artikel, H og Arkæologien, Holberg Blandinger II, 1941, 31 ff. I Forlængelse af denne kan følgende bemærkes. H foragtede den Lærdom, der ikke førte til noget. Han kunde ikke se noget Perspektiv i Undersøgelser over Støvler og Sko i Oldtiden; han ansaa det for haabløst og altsaa formaalsløst at gaa længere tilbage i Historien end hvor sikre Dokumenter viste Vej – det var Fantasteri eller national Forfængelighed, mente han. Det antikvariske Studium er for ham mest Bagatelvidenskab eller løs Tale.

37,3 Gomara, for: Gemara. „Mischna er Texten af de Jødiske Traditioner [dvs Kommentarer og Supplementer til Mosebøgerne, Thoraen], og de tvende Gemaræ dens Forklaringer, og det eene med det andet befattes under det Navn af Thalmud, som betyder Lærdom“ (JH, SS XIII: 337). 37,15 Surenhusius, Guilielmus (dvs Villem Surenhus), død 1729, var Professor i østerlandske Sprog i Amsterdam. Han udgav Mischna, sive totius Hebræorum juris rituum, antiquitatum ac legum systema, paa Hebraisk og Latin, Amst. 1698–1703. De hebraiske Fortolkningsregler fremstiller han i Bιßλoς Kαταλλανης, Amst. 1713, hvis 1. Bog hedder De formulis, qvibus prisci Hebræorum Theologi Sacras Scripturas allegare, elucidare, & conciliare soliti fuerunt. Det er tænkeligt, at H har sin Viden herom fra et Referat i et Tidsskrift. 37,10 fn omtalte Brev, Ep. 193; H har glemt, at denne ikke er til en enkelt Ven (36,5 fn), men til et Selskab. 37,2 fn Chineser, sml. Ep. 254. 37,2 fn Ægyptier, se Ep. 362. 37,1 fn for, før – Skabelsen, som H med sin Samtid kunde datere, se Ep. 154 med Kommentar. 38,13 fn Perspectiver, Kikkerter. 38,11 fn Fremsynede, synske. H skæmter med Fremsynetheden Uden Hoved og Hale I, 4; jf. Werlauff 384–85. 38,2 fn Rudbeck etc, se ad Ep. 193. 38,1 fn Arent Berntsen, Danmarckis oc Norgis fructbar Herlighed, 1656, en Beskrivelse af Dobbeltrigets økonomiske og administrative Forhold. 39,2 Videnskabers Societet udi Sverrig. Kungliga svenska Vetenskapsakademien, stiftet 1739, med Sæde i Stockholm, var og er et Selskab for teoretiske og anvendte Naturvidenskaber; heraf bærer Selskabets Publikationsrække („Handlingar“, 1741 ff) et tydeligt Præg. 39,3 Johannes Magnus og Olaus Magnus, se ad Ep. 193. 39,15 Agerdyrkning, se ad Epp. 29 og 49. 39,14 fn Poeten. Juvenal 7, 235 (quot Acestes vixerit annos), tidligere citeret Fortale til NF, SS I: 520 og MT: 49, SS XIV: 149, dvs inden for to af H’s vigtigste Behandlinger af Problemet om nyttige og unyttige Videnskaber (herom HEE II: I24ff). 39,13 fn Sterk-Odder, se Ep. 139. 40,1 Xenophon, i Kyru paideia (dvs Kyros’ Opdragelseshistorie) 1, 2, 3 ff. 40,2 Plato, i Alkibiades I, 121 D-122 C.

Ep. 195.

Skønt Horats har talt med Haan om Plautus, er min Beundring for denne straalende Komediedigter lige stor. Moliere har gendigtet to af hans Komedier. Terents skriver et pynteligere Sprog og overholder nøjere Reglerne for Skuespil, men han mangler Plautus’ Gejst. Ikke alle Plautus’ Komedier er Mesterstykker, men selv i et af de sletteste, som Cistellaria, finder man Prøver paa Digterens Aandfuldhed og Gloserigdom. Jeg har benyttet Plautus’ Pseudolus i en af mine Komedier og agter at skrive en anden over Mostellaria. Cæsar har savnet komisk Kraft hos Terents, og Madame Dacier anser Plautus for en mere levende Teaterskribent end Terents.

Med den genaabnede danske Skueplads var Teatrets Problemer igen blevet brændende aktuelle for H. I Tomerne III-IV, fra 1750, møder vi straks et Hovedsynspunkt: H’s Komedier staar i den gode Tradition fra Plautus og Molière, i Modsætning til den nyere franske Komedie (se ad Ep. 190); disse Betragtninger har givet H Anledning til at genopfriske Plautus; i Fortalen til Madame Daciers Oversættelse har han fundet godt Stof. Plautus kommer til at staa over for Terents som Molière (og H) over for Destouches (Ep. 195): derefter behandler H Problemet om Vers eller Prosa i Komedier ud fra romersk Praksis (Ep. 211). Vejen gaar nu til Aristofanes (Ep. 212) og Koret i det antikke Skuespil (Ep. 244). I denne Række ligger endelig en Behandling af det religiøse Skuespil (Ep. 332) og af Teatrets opdragende Virkning (Ep. 392). Alle disse Epp. har historisk Emne, men en aktuel Hensigt, som forener dem med de talrige Artikler om det nyere Teater (Se ad Ep. 190).

H’s Mandjævning mellem de to romerske Komedieskrivere kan følges tilbage til Epigr. IV, 109, videre over Epist. tertia 227–28, SS XIV: 18–19 og MT: 17–19, SS XIV: 130 indtil Ep. 190 og her i Ep. 195, hvor den afsluttes og fuldføres. Man kan se denne for H’s Smag saa karakteristiske litterære Sammenligning vokse og nuanceres fra Skrift til Skrift (HEE II: 104–05). Ep. 195 er fremkaldt ved Læsning af „Preface“ til Comedies de Plaute, traduites en Francois par Mademoiselle le Fevre, Paris 1691. Anne Lefévre (som H i Zille Hansdotter, Vers 352, SS II: 516, nævner i Rækken af lærde Kvinder) levede 1654–1720; 1683 giftede hun sig med André Dacier (hvis franske Oversættelse af Plutarks „Vies“ H brugte meget). Fra Mme Daciers Fortale, som udtrykkelig sammenligner Plautus og Terents, hentede H Stof af forskellig Art til sin Epistel, men han slaar ogsaa efter i Horats og Plautus.

41,4 om Skue-Spill, i Ep. 190. 41,12 fn ikke altiid Kiendere af Skue-Spill, jf. III: 190: 24. 41,9 fn udi sin Arte Poëtica, Vers 270–72. „Vore Forfædre har dog lovprist baade Plautus’ Versifikation og hans Vid; paa begge Omraader var de altfor overbærende, for ikke at sige enfoldige“. Allerede Hentydning hertil Epist. tertia 227, SS XIV: 18; Madame Dacier, som i sin Fortale citerer Vers 270–74, skriver „vestri“ for „nostri“, H har slaaet efter i sin Horatsudgave, London 1694 (Fortegn. 27), og i en Fodnote til Stedet har han læst om Cicero, Macrobias og Gellius: „Laudant .. Cicero offic. I [dvs De officiis 1, 29]. Macrob. Saturnal, lib. 2. cap. I. Gell. hb. 3. cap. 3.“ 41,2 fn for, før. 42,8 efter Catonis Beretning. Sikkert en Erindring om Cicero, De Senectute 14,50, en fingeret Samtale, i hvilken Cato d. Æ. bl. a. giver Eksempler paa gamle Mænds intellektuelle Glæder, fx gamle Forfatteres Fornøjelse ved at læse deres egne Værker: Nævius plejede at glæde sig over sin Puniske Krig og Plautus over sin Pseudolus og Truculentus. 42,12 Artifici etc. En Kunstner maa man stole paa inden for hans Kunsts Omraade. 42,14 taget Plautum .. til Modéle; allerede i Betænk, over Komedier, 1723, skriver H: „Amphitruo og Gnieren, som Moliere har oversat af Plauti Comoedier“ (Roos’ Udg. III: 608, SS II: 537; jf. MT: 18, SS XIV: 130; Ep. 190 og Ep. 506a). Madame Dacier skriver, at Moliere „a plus suivy Aristophane & Plaute, que Terence“. 43, 13 Cistellaria, 2,1 Vers 4–10. Plautus, ved Fr. Høegh Guldberg, I, 1812, 253:

– – jeg tumles, plages

martres, pines og dreies rundt paa Elskovs

Hjul, forfærdes, har ingen Ro, men drives

hid og did paa ustadig Viis. Min Sjæl er

heelt omhyllet af Taager. Hvor jeg er, der

er jeg ikke; men hvor jeg ikke er, der

ere Tankerne. Saa det gaaer med mine,

de mangfoldige Sind. Hvad nys har hovet,

hover atter om lidt ei meer. Ja! Elskov

gjækker, driver paa Flugt, gaaer ind paa, falder

an mod, slæber afsted, fraholder, smigrer

og begaver den Trætte, mig. Selv Det, den

giver, giver den ikke reent, men skuffer

blot, fraraader de Ting, den nys har raadet

til, og roser nu Det, den nys har raadet

fra.

43,2 fn Menschenskræk, Diderich Menschenskræk; det er Intrigen H har hentet fra Plautus (Roos II: 562). 43,1 fn benytte mig af, nemlig i Abracadabra (se ad Ep. 447). 44,4 Paleprat, Palaprat, se ad Ep. 190. 44,10 Julius Cæsar. I sin Fortale til Plautusoversættelsen skriver Madame Dacier: „Ce grand homme [ɔ: Cæsar] qui écrivoit avec tant de force & tant de justesse, & qui avoit mesme fait une Tragedie Grecque, intitulée Edipe, dit en s’adressant å Terence“, derefter følger det latinske Citat, som H gengiver korrekt. Han tror imidlertid, det er fra Cæsars Tragedie; Mad. Dacier har ingen Kildeangivelse; Versene er bevarede i Suetons lille Biografi af Terents, Kap. 5. Mad. Dacier ledsager Versene med en Oversættelse, hvis Ordforraad i nogen Grad har paavirket H’s; fx „pour la pureté de ton style“. 45,6 taler her om saaleedes. I Forordet til Plautusoversættelsen. „Ce dernier a sans doute beaucoup plus d’art, mais il me semble que l’autre a plus d’esprit. Terence fait plus parler qu’agir: Plaute fait plus agir que parler; & c’est le veritable caractere de la Comedie, qui est beaucoup plus dans l’action, que dans le discours. Cette vivacité me paroist donner encore un grand avantage å Plaute, c’est que ses intrigues sont toûjours conformes à la qualité des Acteurs, que ses incidens sont bien variez, & ont toûjours quelque chose qui surprend agreablement, au lieu que le Theatre semble languir quelquefois dans Terence“.

Ep. 196.

Ved Middagsselskaber burde Gæsterne ved Menukort underrettes om Retternes Antal og Art. – Værten plejer at undskylde Madens ringe Kvalitet og samtidig nøde Gæsterne til at spise meget deraf. – Det er de Gæster, der forarges over Retternes Mængde, som spiser mest. – Middagsselskaber volder baade Værter og Gæster Ulejlighed og Bekostning.

Denne lille Artikel, som paa humanistisk Vis benytter klassiske Citater til at oplyse og reformere den aktuelle Situation med, er antagelig fremkaldt af Stedet hos Athenæos (se ad Ep. 435).

46,9 rørige, tungt fordøjelige. 46,12 fn Athenceus, Deipnosophistæ 2, 49 D. 47,3 Vertinden roser. Lyder selvoplevet (sml. ad III: 199: 54,7 og Müller, Den unge L. H. 104–06). 47,8 Plautus. Miles gloriosus Vers 753–56 (3. Akt, 2. Scene) V. 753 har hos H ‘hi’ for ‘ei’; i V. 754 mangler ‘hospes’ efter ‘hoc’. „Thi naar de er kommet til Bords og Middagen er stillet paa Bordet, plejer de at sige: „Men Vært dog! Hvorfor er det nødvendigt med al denne Bekostning for vores Skyld? Du maa jo være gal, thi her er nok til ti Mennesker“. De bebrejder dig, hvorledes du har købt ind for deres Skyld, og saa spiser de det dog op!“

Ep. 197.

Vor Følelse af Lykke og Ulykke stammer kun fra os selv. Kan du bilde dig ind, at du staar højt i Rang, eller at du ejer Byens Parker, saa besidder du virkelig al denne Ære og Rigdom.

MT: 136, SS XIV: 197 havde H citeret Montaigne: „Lykken, siger en moderne Philosophus, er udi sig selv hverken ond eller god: det er ikkun Mennesket selv, som giør den saaledes; ligesom det er ikke de Klæder, som vi svøbes udi, der varme os, men Varmen kommer fra vort eget Legeme.“ I samme Aand behandlede han i MT Lykkens Problem med overlegen Stilkunst, se hele Kap. VII, Livsfilosofi, HEE II: 140–53. I Ep. 197 betoner H Lykkefølelsens Forhold til Indbildningskraften, Imaginationen, som han anser for overmaade stor, jf. Epp. 107 og 506 b: Indbildte Sygdomme er virkelige Sygdomme (HEE I: 193). MF: Nr. 170 gentager Paradokset fra Ep. 197, men viser dets Grænse: man kan – skønt ringe af Rang – bilde sig ind, at man er paa en høj Post, men en sulten Mand kan ikke indbilde sig selv, at han er mæt.

49,6 fn en anden gang skal forklare, i Ep. 205.

Ep. 198.

Den engelske Universalhistorie har omtrent samme Indhold som Rollins Histoire ancienne og viser, at den samme Bog kan sælges paa ny, naar den faar en anden Titel. Rollins Histoire ancienne er mere pyntet i Stilen end kritisk i Metoden, hans Histoire romaine forener derimod Veltalenhed og Kritik.

H følger med i den nyere Historieskrivning (HEE II: 105–06). Anmeldelsens indledende Idé er foregrebet II: 112: 106–07.

50,4 Universal-Historie. An Universal History, from the Earliest Account of Time to the Present: Compiled from Original Authors; And Illustrated with Maps, Cuts, Notes, Chronological and Other Tables, 26 Bind, Folio, London 1736–66. Medarbejderne var anonyme. 50,11 Rollins Histoire ancienne. Den parisiske Professor Charles Rollin (1661–1741) fik en europæisk Sukces med sin Histoire ancienne des Egyptiens, des Carthaginois, des Assyriens, des Babyloniens, des Medes et des Perses, des Macédoniens, des Grecs, I–XIII, 12°, Paris 1730–38. Helt eller delvis optrykt i den følgende Tid. I nedenstaaende Noter anføres t. II, nouv. éd., Amst. 1733. Alle H’s Bemærkninger angaar Emner inden for nævnte Binds S. 46–84, Assyrernes og Medernes Historie. 50,3 fn Romerske Historie. Histoire Romaine depuis la fondation de Rome jusqu’à la bataille d’Actium, I –IX, Paris 1738. I Epistlens Slutning roser H Bogen; i Forberedelsen til Herodian, Om Aarsagen til Roms umaadelige Tilvæxt, hvor H har benyttet Værket som Kilde, havde han spottende udtalt, at Skriftet „er som en Symbolisk Bog eller et Canonisk Skrift for alle dem, der ikke kand gaae til Kilderne“ (SS XV: 60; jf. 73–74). 50,1 fn en anden .. Romersk Historie paa Fransk. H kan tænke paa Laurence Echard, Histoire Romaine, trad. de 1’Anglais, Amst. 1730 (den eng. Originaludgave fra o. 1700). 51,14 laje Personer, ustuderede Mennesker, Lægfolk. 51,6 fn Asthyages „Astyage .. aussi nommé Assuerus dans l’Ecriture“ (Rollin, Hist. ancienne, II, 1733, 84). 51,5 fn Cyaxares „Cyaxare II. C’est le Darius Médus de l’Ecriture“. (84). 51,3 fn Tobias placeres af Rollin (II: 46–47) paa Assyrerkongen Salmanasars Tid. 52,2 Bethulia „Nabucodonosor, la douzieme année de son regne, défit .. le Roi des Medes, prit Ecbatane .. & retourna victorieux à Ninive .. C’est immédiatement après cette expédition, qu’arriva le siege de Béthulie par Holopherne l’un des Chefs de Nabucodonosor, & la fameuse Histoire de Judith“ (53). 52,3 den Kriig. „Cyaxare I .. se rétablit d’abord dans son Royaume de la Medie: puis il se rendir aussi le maitre de toute la Haute Asie. Mais ce qu’il eut le plus à coeur fut d’aller attaquer Ninive .. Les Assyriens vinrent à sa rencontre, n’ayant plus que les débris de la grande Armée qui avoit péri devant Béthulie (78–79).

Ep. 199.

Hvis en Kvinde straffer den der stjæler et Kys fra hende,, bør han respektere hende saa meget, at han ikke beder hende ydmygt om Forladelse. – Betydningen af et Kys varierer meget inden for forskellige Tidsaldre og Milieuer.

Epistelens første Del er et ejendommeligt Udtryk for H’s ofte udtalte Respekt for Kvindernes Ligeberettigelse med Mændene. Resten er Kuriositeter om Kysseskikken, hvoraf Inddelingen „udi trende Classer“ rimeligvis stammer fra en og samme Kilde. – Kr. Nyrop, Kysset og dets historie, 1897, som udnytter Ep. 199, bringer paa nogle Punkter Parallelstof.

54,6 Udi Engeland; Nyrop, Kysset etc, 154 f, sammenstiller dette Sted med en ældre Beretning, af Erasmus af Rotterdam, om Englændernes Velkomst- og Afskedskys. 54,7 beneventere [ɔ: tage imod, hilse] Vertinden, kan være selvoplevet; sml. ad Ep. 196. 54,8 Udi Spanien. „At offerere et Fruentimmer udi Spanien et Kys, er det samme, som at beskadige hendes Jomfruedom: men det som Spanierne kalde ukydskt, heeder en venlig Hilsen hos Engelændere og Frantzoser“ (MT: 257, SS XIV: 267). 54,11 rørede .. ved en Jomfrues Bryst; en galant Kompliment som var gængs paa H’s Tid og omtales Den Vægelsindede 11,3; Jeppe paa Bjerget III,3; De Usynlige I, 3 og 4; Den Stundesløse 11,8. Jf. Roos I: 540. 54,16 Udi gamle Dage; jf. „Romerne havde .. tre slags .. oscula, vennekys, basia, kærlighedskys, og suavia, elskovskys“ (Nyrop, Kysset etc, 10; Nyrop føjer to Arter hertil: Fredskys og Ærbødighedskys). 54,8 fn udde elte, antagelig (Sætterens) Fejl for udeelte; jf. Ordb. over det da. Sprog, XXV, Sp. 148, L. 40–48. H mener, at den gamle Distinktion mellem Kyssenes Arter er overflødig eller forkastelig. 54,6 fn for, før. 54,4 fn udi Napoli, citeres hos Nyrop sammen med et Referat af en juridisk Afhandling om Kvindens Ret over for en Mand, der vil kysse hende mod hendes Vilje (62 ff). 55,5 min Fødebye, Bergen.

Ep. 200.

Romerne ansaa med Rette Bondestanden for den fornemste. Men Jorddrotter har dog i Historiens Løb af og til tiltaget sig større Rettigheder end rimeligt er. Saaledes Retten til at sove hos deres Bønders Koner den første Nat efter Brylluppet.

Om H og Bondestanden, se ad Ep. 29. Om Adelen Ep. 163. – Til Ep. 200 har H antagelig faaet Impulsen ved at læse om jus primæ noctis; i denne Kilde har alle Oplysningerne 56,15 ff antagelig været samlet. Det moderne, sociologiske Syn paa Fænomenet er følgende. Hos mange Folkeslag anses Bruden og især Brudgommen for at være et udsat Bytte for onde Magter. I Brudenatten er alle onde Aander løs, se fx Tobiæ Bog eller H. C. Andersens Eventyr „Rejsekammeraten“. Desuden regnedes Blødningen fra Hymen for farlig. Det har derfor mange Steder været en Pligt, før det blev en Ret, for Samfundets Overhoved eller hellige Mand at deflorere Bruden (Udførligt herom hos Edward Westermarck, The History of Human Marriage, 5th ed., London 1925, I, chap. V).

55,12 fn Rangs-Forordning. I Idealstaten Potu fandtes ingen Rang og Titler, „undtagen for saavidt at Regeringen har erklæret nogle Bestillinger og Leveveje for at være i en vis Grad anseligere end andre“. „Denne Rang-Forskel kan man se af de fyrstelige Forordninger og Reskripter, som gerne slutter med disse Ord: „Saaledes byder og befaler Vi vore Agerdyrkere, Fabrikmestre, Købmænd, Haandværksmænd, Filosoffer, Kunstnere, Hofbetjente osv“. I Fyrstens Arkiv gemtes „en saadan Rangforordning: 1) De, som i vanskelige Tider har hjulpet Staten med deres Formue. 2)De som tjener Staten uden Løn. 3) Bønder og Agerdyrkere med otte Grene og derover. 4) Agerdyrkere med syv Grene og derunder“ osv. (NK1 68, SS XI: 539–40). 55,8 fn Ordets egentlige Bemærkelse. DNB, hvor H giver en Skildring af Bøndernes Tilstand, siger han at Bonde paa Dansk betyder 1) „en huusfader Pater familias, .. saaledes siger man huusbonde“; 2) „landmand eller proprietarius“; 3)„en der selv dyrkker jorden og alleene lever deraf. Disse kaldes nu omstunder udi almindelig tale egentlig bønder, for at skille dem fra borgere og store proprietarier“ (SS V: 561–62). 56,13 den Nordiske Historie. Ved Kongeskifterne giver H i DRH gerne en lille Oversigt over Stændernes Tilstand; under Omtalen af Kongernes Haandfæstning fremhæver han Adelens haarde Tryk. En samlet Fremstilling af Adelens Magthistorie har H givet DNB, SS V: 548 ff. 56,15 fn Polydorus Virgilius, italiensk Historiker (o. 1470–0. 1555), udgav 1499 De rerum inventoribus, som oftere blev optrykt. Fra Udg. 1532 findes Liber I, cap. IV den Oplysning, H hentyder til (cit. hos Karl Schmidt, Jus primæ noctis, eine geschichtliche Untersuchung, Freiburg in Breisgau, 1881, 200, Fodnote 5). Den gentages i samme Forfatters store Anglica historia, 1534, Fol., 167–68. Til dette sidste Sted henviste Pufendorf, De jure nat. & gent. 6, 1, 10, men han benyttede dog især George Buchanan’s Rerum Scoticarum historia, 1582, Fol., i 4. Bog (37 a) og 7. Bog (74a). Da H excerperede Puf., i NF, SS I: 628, tog han ikke Passagen om Afskaffelsen med: „Ægteskab hensigter dertil, at man kand forhverve sig egne Børn ikke Fremmede og Hoorunger, hvorudover lastes med all billighed den Lov hos de Skotter, at Kongen skulde ligge hos enhver Adelig Brud den første Nat, og Adelen skulde giøre ligeledes hos de Gemeene“. 56,12 fn Malcolmus 2. Det fremgaar af Polydor. Virg. og Puf. (se ovf.), at det var Malcolm III, som 1090 indførte den nævnte Ændring. 56,7 fn Camillus Borellus. Overleveringen om den Ret, Domherrerne i Lyon skal have haft, hviler paa løse Sagn; Camillus Borellus var en italiensk Jurist, der ikke levede i det 14., men i det 16. Aarhundrede; hans Tekst er citeret af Karl Schmidt, anf. Værk, 246, Fodnote 2. Hverken Pufendorf eller hans Oversætter, Barbeyrac, henviser i denne Sammenhæng til C. B.

Ep. 201.

Ovid er en større Digter end Virgil. Ovid har skrevet de fleste af sine Arbejder uden Forbilleder, medens Virgil imiterer en Græker i hvert af sine. M. H. t. Indholdets etiske og praktiske Nytte staar Ovids Digte langt over Virgils. Virgils Versekunst, hans Prosodi, er ikke saa perfekt som Ovids. I Stilens Klarhed overgaar Ovid ikke blot Virgil, men alle latinske Forfattere, og i dens Forfinethed staar Ovid i hvert Fald paa Højde med Virgil.

Da H første Gang sammenligner Ovid og Virgil, stiller han dem op som jævnbyrdige Modsætninger: Virgil viser hvad Kunsten, Ovid, hvad Naturen formaar (Epigr. IV, 101; HEE I: 135–36). Men i Epist. tertia, hvor han igen sammenstiller dem, erklærer han aabent sin Forkærlighed for Ovid (225–26, SS XIV: 17) og mange af Ideerne herfra er gaaet videre til Ep. 201. (HEE II: 101–103).

Ovid var H’s Ideal af en Versedigter. Klar og dog fuld af Tanker, naturlig og dog elegant Versifikation; uden at forsøge at opfinde unødige og usandsynlige Fortællinger gør han alt levende og interessant mellem sine Hænder. Det var Metamorphoses, der fængslede H mest. Ovid har som poetisk Ideal haft Betydning for MT: Libr. III. Epigr. 14 og MF: Nr. 217.

Over for Virgil bliver H, som det kan ses af de ovennævnte Steder, Henvisningerne under 58,15 fn samt Ep. 502, stadig mere kritisk.

Ep. 201 er en regulær litterær Bedømmelse efter Skemaet: 1. Indledning med Tesis; 2. Kritik af Indhold; 3. af Formen: a. Versifikation, b. Stilen. 4. Slutning: Gentagelse af Tesis.

59,12 over Terentio, se ad Ep. 195; Horatio, Epist. tertia 227, SS XIV: 18; Homero, se ad Ep. 431. 57,14 Telemach, se ad Ep. 88; Rollin, ad Ep. 198. 58,15 fn Materien. H parodierede Æneidens Indhold i PP og Epigr. V, 4; han kritiserer paa Prosa Æneas’ Moral HH I: 236–37, SS IX: 149; MT: 472–73, SS XIV: 386; IV: 302:9; jf. HEE I: 85. 58,12 fn Scaliger, Julius Cæsar, stillede i sin Poetik, Poetices libri septem, 1561, Virgil op som den ideale Digter; det citerede Udsagn er et prægnant, men ikke lokaliseret Udtryk for S’s Vurdering af Æneiden som Kilde til filosofisk, etisk Indsigt (Liber III, cap. XII ff). 58,1 fn Pythagoræ Lærdom, Ovid, Metam. 15,60–478. 59,8 den Franske Autor Martyn. John Martyn (1699–1768), en bekendt engelsk Botaniker og Læge, udgav The Georgicks of Virgile, with an English Translation and Notes, London, 1741. I The Preface taler Martyn om Antikkens Litteratur om Landbrug og tilføjer: „Virgil shines in a sphere far superior to the rest“ (S. VIII). Og efter at have opregnet Værkets Skønheder siger han, at Georgica er „the finest Poem that ever appeared“ (S. XIV). 59,8 fn Qvis etc. Georgica 4, 315–16. „Hvilken Gud, I Muser, har for os tilvejebragt denne Kunst? Hvorfra tog denne Menneskenes nye og mærkelige Erfaring sin Begyndelse?“ I sin Fortale siger Martyn, under Omtale af Digtets Digressioner, at „The story of Orpheus and Eurydice [som indgaar i Fortællingen om Biernes Genopstandelse] is told in so delightful a manner, that, had it been less of a piece with the main Poem, we could not but have thanked the author for inserting it“ (S. XIV). 60,5 fn rart sjældent. 60,3 fn Et spumas etc. Georgica 3, 449. „[Naar Faarene er klippede, indsmører deres Vogtere dem med bitter Oliebærme] og iblander Sølvskum og rent Svovl“. 61,5 andre, der fast med blodig Sveed. Blandt dem kunde H regne sig selv. Da han i 1737 udgav sine latinske Epigrammer, negligerede han den prosodiske Regel, at Pentametret i det elegiske Versemaal, Distikonnet, skal ende paa et Tostavelsesord. Da han 1749 foretager en ny Udgave af Epigrammerne, har han gjort sig megen Umage med at indsætte Tostavelsesord paa denne Plads (HEE I: 46 ff). 61,10–11 pro, i Stedet for. 62,8 Quintilianus. Institutio oratoria 8, 2, 18; nè ego etc., nu kan selv jeg ikke forstaa det. Sml. IV: 420: 318. 62,9 fn om Narcisso, Metam. 3, 407 ff. 62,9 fn Echo, Metam. 3, 359 ff. 62,8 fn Ceycis Skibbrud, Kong Ceyx’ Udrejse og Forlis. Metam. 11, 444 ff. 62,7 fn Rygtet. Metam. 12, 43 ff. 62,7 fn Avind. Metam. 2, 760 ff; Stedet benyttet og citeret af H i PP, 1, 1, 69 ff, SS II: 35–37. 62,7 fn Hunger. Metam. 8, 784 ff. 62,7 fn Pest. Metam. 7, 523 ff. 62,5 fn ziirligere Vers. De følgende fem Eksempler viser H’s Smag for den sprogligt pointerede, paradoksale Tanke. I de to første spilles paa kontrasterende Verber; i hver af de tre sidste anvendes eet og samme Ord paa forskellige Maader. 62,4 fn Flammas etc. Metam. 3, 464. „Jeg opvækker og udstaar Flammer“. Citeret Epist. prima 17, SSV: 9; MT: 450, SS XIV: 374. 62,2 fn Se seqvitur etc. Metam. 4, 461. Ixion er bundet til et rullende Hjul, saaledes at han paa een Gang „flyer og forfølger sig selv“. 63,1 Conseqvitur etc. En af Erinyerne, Tisifone, skal efter Junos Paabud gøre Kong Athamas gal; som et Middel hertil svinger hun voldsomt en Fakkel rundt og „Ild opstaar af hastigt bevæget Ild“ (Metam. 4, 509). 63,4 Mortisqve etc. Metam. 7, 604–05: under Pesten paa Ægina var der nogle, som af Fortvivlelse hængte sig selv og saaledes „driver Frygten for Døden paa Flugt ved Døden og hidkalder Skæbnen som nærmer sig“. 63,7 Egerit etc. Metam. 11, 488. Under Stormen, som anfalder Kong Ceyx’ Skib (jf. ovf. 62,8 fn), staar en af Søfolkene ved Pumpen „og skaffer Vandet ud og hælder Havet i Havet“. 63,10 Qvadrupedante etc. Æn. 8, 596: „Med galopperende Bulder ryster Hestehoven den støvdækkede Mark“. 63,6 fn Qvà etc. Æn. 1, 83. Da Æolus linder paa Vindenes Hule, „farer de ud der hvor Aabning er frembragt“. Benyttet med komisk Virkning Epigr. V, 28 (HEE I: 87–88). 63,4 fn Olli etc. Æn. 12, 18. Kong „Latinus svarede ham [Turnus] med beroliget Sind“. 64,7 Tityre etc. Bucolica 1, 1. Cit. igen og oversat III: 207: 82. 64,9 Sœvus etc. Æn. 1, 99. Da Æolus’ Stormvinde falder over Trojanernes Skibe, raaber Æneas mod Himmelen, at han nu hellere vilde ligge „hvor den djærve Hektor ligger fældet af Achilles’ Spyd, og den mægtige“ Sarpedon, Lykiernes Anfører. 64,12 om Virgilii Bucolicis. Se Ep. 502.

Ep. 202.

Der er forskellige Meninger om Oprindelsen til Ordet Mønt som ogsaa til Betegnelsen for forskellige Møntsorter. Brugen af Mønter har langsomt afløst Betaling med andre Varer eller ved afvejede Sølv- og Guldstykker. I nyeste Tid har vi faaet Sedler i Danmark.

Til sin DNB udarbejdede H et Kapitel „Om Mynten“, en lille dansk Mønthistorie. Han gør sig aabenbare Anstrengelser for at forklare sig selv og Læserne, hvornaar de forskellige danske Møntsorter er opstaaet, og hvilken skiftende Værdi de har haft; men skønt han to Gange standser op og giver en „recapitulation af det, som tilforn er sagt [,] til dets bedre forstaaelse“ (SS V: 614, jf. 624), lykkes det ikke rigtigt for ham og han sukker: „det er fast umueligt at giøre sig nogen fuldkommen ret idee om den gamle Danske mynt, hvilken, jo meer man efterforsker, jo meer forvirret bliver man. Og haver jeg derfor brydet mit hoved meer med dette Capitel end med noget andet“ (617). I Ep. 202, hvor H henviser til sit Kap. i DNB, der har bidraget med nogle Detaljer, har han ikke saa store Ambitioner. Han skriver et etymologiskhistorisk Essay (HEE II: 97–98) paa Hukommelse og – formodentlig – Haandbogsviden.

65, 12 Juno .. hendes Tempel; gaar tilbage til Suidas, Art. Movετα. 65,10 fn Antonius, Robert Etienne (Robertus Stephanus) udgav 1531 Thesaurus Linguæ Latinæ, som blev optrykt flere Gange; 1740, i Basel, I-IV, Fol., med Tilføjelser af Antonius Birrius. Heri findes dog ikke en Art. moneta. 65,6 fn Abimelek, I. Mos. 20, 16. Under Omtalen heraf JH, SS XII: 51 skriver H blot: „store Foræringer“. 65,4 fn rar, sjælden. 66,13 Nummi etc., „det som udi historien kaldes pund, øre, mark, skilling, vare nummi computatitii non cusI, det er ikke slagne penge, men en vis beregned sum af de smaa slagne penge“ (DNB, SS V: 615; jf. 607). 66,13 fn Døit, en lille hollandsk Kobbermønt, 1/160 Gylden. 66,12 fn Hvid, dansk middelalderlig Sølvmønt, ⅓ Skilling; Navnet p. Gr. af Sølvets Farve. 66,12 fn Liard, g1. fransk Kobbermønt, ¼ sou. 66,11 fn Thaler. „Kong Friderich 1. lod allerførst slaae store sølv penge under navn af Joachims-Daler efter den bekiendte myntes exempel, som Anno 1519. blev først slagen udi Joachims dal udi Bøhmen, hvilken først blev kalden Joachims daler, og siden allene daler, hvilket navn andre Konger og Førster siden ogsaa gave de store slagne stykker“ (DNB, SS V: 619). 66,8 fn Groschen kommer af lat. grossus, tyk, stor; i Tours fremstilledes 1226 le gros tournois, lat. grossus turonensis, som efterlignedes o. 1300 af Kong Wenzel II af Bøhmen (grossus pragensis). 67,1 Capital om Mynten, DNB, SS V: 607–27. 67,8 Banco-Sedler. I et Indskud i 2. Udg. af DNB, 1749, 537–38, redegør H for Banco-Sedlernes Indførelse i Danmark 1737. Der var da Sedler paa 100, 50, 40, 30, 20 og 10 Rigsdaler; fra 1748, ved en Pengeombytning, kun paa 100, 50 og 10 Rdlr.

Ep. 203.

En Embedsmand bør være lige saa omhyggelig og husholderisk med sine egne Pengesager som med Statens.